ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 201/10578/21
провадження № 61-3169св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Бабенко Олена Анатоліївна, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 18 листопада 2022 року у складі судді Федоріщева С. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К. В. (далі - приватний нотаріус 
Петренко К. В.), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Т. С. (далі - приватний нотаріус Батова Т. С.), про визнання договору недійсним та визнання права власності в порядку спадкування.
2.           Позов  ОСОБА_1 обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема 
у вигляді квартири АДРЕСА_1 .
3.           Вказана квартира була придбана її батьком і ОСОБА_2 30 квітня 2003 року під час їх перебування у шлюбі.
4.           З метою прийняття спадщини вона звернулася до приватного нотаріуса Петренко К. В., проте у зв`язку з тим, що спадкову справу вже було заведено приватним нотаріусом Батовою Т. С., її заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування направлено цьому нотаріусу. Свідоцтво про право на спадщину їй видано не було, оскільки як виявилось спадкова квартира відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , за договором дарування від 07 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Петренко К. В. При цьому ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 .
5.           Вважає, що оскільки спірну квартиру придбано на ім`я ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_4 , тому вона є спільним майном подружжя в рівних частках. Однак під час укладання договору дарування від 07 травня 2021 року ОСОБА_2 не повідомила нотаріуса, що спірну квартиру придбано в зареєстрованому шлюбі. 
6.           Вказаний договір дарування перешкоджає їй оформити спадкові права після смерті батька. 
7.           Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 07 травня 2021 року, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Петренко К. В.; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частину спірної квартири.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
8.           Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 18 листопада 2022 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири 
АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 07 травня 2021 року, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Петренко К. В. В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано 
за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
9.           Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд виходив з того, що позивачка довела факт набуття спірної квартири подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність, 
а відповідачами не спростована презумпція спільності майна подружжя.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10.        У касаційній скарзі  ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат 
Бабенко О. А., просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову в позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
11.        02 березня 2023 року ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат 
Бабенко О. А., подав касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року.
12.        Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
13.        Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями Верховного Суду від 02 листопада 2023 року, у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_5 , суддею доповідачем у справі визначено суддю Шиповича В. В.
14.        Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
15.        Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі 
№ 6-2333цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 07 грудня 2016 року у справі 
№ 6-1568цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16; Верховного Суду 
від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 07 лютого 2018 року 
у справі № 654/5243/14-ц, від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
16.        Вказує, що суди неправильно встановили обставини справи, у зв`язку 
з чим помилково вважали, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Натомість спірна квартирна, хоча і придбана за час шлюбу, але придбана за особисті кошти ОСОБА_6 (матері ОСОБА_2 ), яка перед цим продала свою квартиру. 
17.        Звертає увагу, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту, оскільки фактично могла б заявляти позов виключно про стягнення вартості 1/4 частини квартири, а не про визнання договору дарування недійсним.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Обставини справи, встановлені судами
18.        20 квітня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. 
19.         ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
20.         ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 та, відповідно, спадкоємцем першої черги за законом.
21.        За час шлюбу подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбано спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. Право власності на квартиру 30 квітня 
2003 року зареєстровано за ОСОБА_2 .
22.        07 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Петренко К. В., згідно 
з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 спірну квартиру.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
23.        Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
24.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
25.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо визнання спірної квартири спільним майном подружжя 
26.        Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинним на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
27.        Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» 
СК України цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. 
28.        За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 
01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
29.        Отже, порядок набуття спільного майна та його правовий режим в цій справі має визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час такого набуття (далі - КпШС України, тут і далі у редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири).
30.        Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час  шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був  зайнятий  веденням  домашнього  господарства, доглядом за дітьми або 
з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
31.        Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу 
в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. 
32.        Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.
33.         Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.
34.        Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
35.        Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
36.        Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
37.        Таким чином конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
38.        Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того 
з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).
39.        Спірна квартира придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_2 
в період шлюбу.
40.        Заперечуючи щодо визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 посилалася на те, що квартира придбана за особисті кошти її матері ОСОБА_6 , яка перед цим продала свою квартиру.
41.        Підтвердженням цих доводів відповідач вважала договір купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2003 року, укладений її матір`ю ОСОБА_6 .
42.        Суди вказаним доводам надали належну оцінку, зазначивши, що продаж квартири ОСОБА_6 не доводить факту купівлі спірної квартири на отримані кошти, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що 
ОСОБА_6 після відчуження належної їй на праві власності квартири передала кошти відповідачці ОСОБА_2 для придбання спірної квартири.
43.        Оцінивши надані сторонами докази в межах своїх повноважень, встановивши, що відповідачкою не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірну квартиру, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
44.        Доводи касаційної скарги в цій частині переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції передбачені статтею 400 ЦПК України.
45.        Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц).
46.        Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Щодо спадщини
47.        Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення ОСОБА_2 її прав як спадкоємця першої черги за законом шляхом укладення спірного договору дарування, просила визнати його недійсним, оскільки предметом спірного договору є квартира набута її померлим батьком та відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, отже вона має право на 1/4 частини квартири в порядку спадкування.
48.        Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
49.        Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
50.        Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
51.        Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
52.        Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України).
53.        Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
54.        Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
55.        Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» 
(у редакції на час смерті ОСОБА_4 ) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого 
з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. 
56.        Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, (у редакції на час смерті ОСОБА_4 ) при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив 
і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається 
в матеріалах спадкової справи.
57.        Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі 
№ 200/7924/16-ц дійшов висновку, що потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
58.        Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю, відповідно частка іншого із подружжя 
у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини.
59.        Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права, може подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
60.        Оскільки судами не встановлено наявність заповіту після смерті ОСОБА_4 , спадкування здійснюється за законом.
61.        Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 
є його дочка  ОСОБА_1  та дружина ОСОБА_2 .
62.        Згідно з матеріалами справи 25 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та повідомила, що іншим спадкоємцем першої черги за законом є дружина померлого - ОСОБА_2 .
63.        За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на спірну квартиру 30 квітня 2003 року було зареєстровано за ОСОБА_2 .
64.        З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин щодо належності спірної квартири до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 є власником 1/2 частини спірної квартири, проте інша 1/2 частини квартири, як спадкове майно після смерті ОСОБА_4 підлягає поділу в рівних частках (по 1/4 частці) в порядку спадкування за законом між спадкоємцями першої черги - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . 
65.        За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку у праві власності на спірну квартирі в порядку спадкування за законом.
Щодо недійсності договору дарування
66.        07 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала своєму синові ОСОБА_3 спірну квартиру.
67 .        Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України (тут і далі в редакції на час укладення договору дарування) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
68.        Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
69.        Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).
70.        Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним 
є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
71.        При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи»
(стаття 215 ЦК України).
72.        Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати 
у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
73.        Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі
№ 905/1227/17.
74.        Оскільки частина квартири після смерті ОСОБА_4 увійшла до складу спадкового майна, ОСОБА_2 , за наявності іншого спадкоємця за законом, не мала права розпоряджатися всією квартирою на власний розсуд.
75.        Суди обґрунтовано взяли вказане до уваги та дійшли правильного висновку, що існування договору дарування спірної квартири перешкоджає оформленню спадкових прав ОСОБА_1 , тому договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним.
76.        За встановлених обставин, висновки судів по суті вирішення спору не суперечать висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року 
у справі № 6-2333цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 07 грудня 2016 року 
у справі № 6-1568цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16; Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц, від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц, на які посилався заявник, як на підставу касаційного оскарження.
77.        З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи загалом аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано відхилив, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). 
78.        Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
79.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
80.        Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
81.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
82.        Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
83.        Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 
ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Бабенко Олена Анатоліївна, залишити без задоволення. 
2.           Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 18 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 31 січня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович