ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" листопада 2023 р.                                  Справа № 910/3852/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шапрана  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Андрієнка  В.В. 
 
без повідомлення учасників справи,
розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 (повне рішення складене 07.06.2023)
у справі №910/3852/22 (суддя - Мандриченко О.В.)
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"
про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося з позовом до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про стягнення 6791,13 грн заборгованості за фактично спожиту теплову енергію за договором (особовим рахунком №8674024-0101) за період з лютого по грудень 2021 року, з яких: 6330,59 грн - основний борг, 333,16 грн - інфляційні втрати та 127,38 грн - 3% річних.
Позов мотивовано тим, що відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, пров. Артилерійський, буд. 5А площею 30,90 кв. м, у якому надавалися послуги з теплопостачання. За твердженнями позивача, відповідач не вносив плату за поставлену теплову енергію, в результаті чого за період нарахувань з лютого по грудень 2021 року включно утворилася заборгованість у розмірі 6330,59 грн. Оскільки законом встановлено обов`язок споживача оплачувати послуги з теплопостачання не дивлячись на відсутність договірних відносин, відповідач порушив свої зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії, внаслідок чого він також зобов`язаний відшкодувати окрім вартості спожитої теплової енергії 3% річних та інфляційні втрати.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2022 відкрито провадження у справі №910/3852/22, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання.
16.08.2022 до суду представниками сторін подано спільне клопотання про зупинення провадження у справі на час проведення медіації строком на дев`яносто днів з дня постановлення ухвали.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2022 зупинено провадження у справі №910/3852/22 строком на дев`яносто днів на час проведення медіації.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 поновлено провадження у справі №910/3852/22 та призначено судове засідання.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 (повне рішення складене 07.06.2023) у справі №910/3852/22 позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено приписи процесуального закону.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, неправильно застосував ст. ст. 76 та 77 ГПК (щодо того, що право на приміщення має бути підтверджене відповідними доказами, такі докази відсутні). В контексті цього відповідач звертає увагу, що відсутні докази того, що у багатоквартирному житловому будинку за спірною адресою наявне нежитлове приміщення, площа якого становить саме 30,90 кв. м.
Також скаржник вказує на те, що у нього відсутній правовий статус споживача теплової енергії, натомість обов`язок сплати за теплову енергію виникає лише у споживача.
Насамкінець, відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують обсяг і якість спожитої відповідачем у спірний період теплової енергії, а також її вартість.
В апеляційній скарзі також викладено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, а саме багатоквартирного житлового будинку 5А по пров. Артилерійському у м. Києві та нежитлового приміщення площею 30,90 кв. м.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 апеляційну скаргу у справі №910/3852/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_1 (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Яковлєв М.Л., Тищенко А.І.
На підставі службової записки секретаря судової палати та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/476/23 від 14.07.2023 у зв`язку зі звільненням головуючого судді ОСОБА_1 у відставку з посади судді призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/3852/22.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2023 справу №910/3852/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 апеляційну скаргу у справі №910/3852/22 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.
До суду 10.08.2023 у встановлений процесуальний строк Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 відповідачу поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження у справі №910/3852/22, відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву та заперечень на клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням.
До суду 21.09.2023 від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Також позивач виклав свої заперечення щодо клопотання про огляд доказів та просив відмовити у його задоволенні.
Розглянувши подане відповідачем клопотання про огляд доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.
Так, відповідач просить на підставі ст. 82 ГПК України провести огляд багатоквартирного будинку 5А по пров. Артилерійському у м. Києві та нежитлового приміщення площею 30,90 кв. м.
Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно зі ст. 82 ГПК України письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням.
З матеріалів справи вбачається, що аналогічне за змістом клопотання про огляд доказів подавалося відповідачем до суду першої інстанції 16.05.2023 та протокольною ухвалою від цієї ж дати суд відмовив у його задоволенні. При цьому, апеляційна скарга відповідача не містить доводів з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального в частині розгляду клопотання про огляд доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 267 ГПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: 1) з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення господарського суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; 2) визначає характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює; 3) з`ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень; 4) з`ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються учасниками справи; 5) вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; 6) за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; 7) за клопотанням учасників справи вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову; 8) вчиняє інші дії, пов`язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи.
Натомість, огляд доказів у місці їх знаходження не належить до переліку підготовчих дій суду апеляційної інстанції.
Наведене у сукупності свідчить, про те, що у задоволенні клопотання відповідача про огляд доказів слід відмовити, оскільки останнє заявлене повторно та за аналогічних підстав і скаржником не доведено факту порушення місцевим господарським судом приписів процесуального закону в частині відмови у задоволенні такого клопотання.
До того ж слід зазначити, що багатоквартирний будинок 5А по пров. Артилерійському у м. Києві та спірне приміщення, розташоване у ньому, не є речовим доказом у розумінні положень ст. 82 ГПК України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго".
10.04.2018 Комунальному підприємству "Київтеплоенерго" видано ліцензію №591 на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Судом першої інстанції встановлено, що з 01.05.2018 постачання теплової енергії та надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює позивач.
Відповідно до п. 2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підприємство утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на підвищення надійності енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів електро-, теплопостачання, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії, про що зазначено в п. 2.2.1 статуту позивача.
Отже, відповідно до статуту Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" позивач є виконавцем послуг постачання теплової енергії у житловому будинку за адресою: м. Київ, пров. Артилерійський, буд. 5А.
Рішенням Київської міської ради (ІІ сесія VІІ скликання) №270/270 від 09.10.2014 "Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва" Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Шевченківського району" перейменовано в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" та віднесено його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Також вказаним рішенням інші комунальні підприємства вказаного району зобов`язано передати позивачу житловий фонд, який був переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться в них на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі станом на 01.08.2014.
Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція", з урахуванням розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №801 від 30.12.2016, господарське відання житлового фонду Шевченківського району міста Києва та обслуговування закріплених за ним житлових будинків (у тому числі житлового будинку по пров. Артилерійському, буд. 5А), здійснює Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва".
25.02.2021 Комунальним підприємством Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на адресу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" направлено супровідним листом №30/5/3/2838 проект договору №8674024-0101 від 23.02.2021 на постачання теплової енергії.
Предметом договору №8674024-0101 від 23.02.2021 є домовленість сторін щодо постачання, користування та своєчасної сплати в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених даним договором.
Станом на дату подання позовної заяви договір зі сторони відповідача не підписаний.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що факт постачання на об`єкт споживача теплової енергії, а також її обсяг підтверджується: корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон та відомостями споживання теплової енергії, складеними у відповідності з даними будинкового засобу обліку за адресою: м. Київ, пров. Артилерійський, буд. 5А. Поряд з цим, відповідач своєчасно не вносив плату за поставлену теплову енергію, в результаті чого за період з лютого по грудень 2021 року включно утворилася заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви становить 6330,59 грн.
З метою врегулювання спору позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою №30/5/4/17970 від 17.11.2021 щодо оплати ним заборгованості за спожиту теплову енергію, однак відповідач відповіді на вимогу не надав, заборгованість не сплатив.
Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що нежитлове приміщення площею 30,90 кв. м, розташоване по пров. Артилерійському, буд. 5А, йому не передавалося та не обліковується за ним, а позивачем не надано доказів протилежного.
Також відповідач вказав на те, що нежитлове приміщення площею 193,70 кв. м розміщене по пров. Артилерійському, буд. 5А передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Рандсервіс" відповідно до договору оренди №533/1 від 26.08.2016.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на те, що відповідно до розпоряджень Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації спірне нежитлове приміщення закріплено за відповідачем на праві господарського відання, прийнято і перебуває на балансі останнього, а тому Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" не довело підстав відсутності обов`язку з оплати наданих послуг. Технічна можливість непоставлення теплової енергії відповідачу у позивача відсутня, а нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалося на підставі відомостей споживання та діючих в період споживання тарифів.
Також судом встановлено, що отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту теплоспоживання; відомостями обліку спожитої теплової енергії, що підтверджує обсяги споживання теплової енергії; обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування, враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість). Обсяг спожитої відповідачем теплової енергії, а також щомісячне нарахування по особовому рахунку відображені в облікових картках споживача за його обліковим записом.
На переконання місцевого господарського суду, відповідач не надав жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відключення від теплопостачання будинку, а тому у відповідача існує обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої ним теплової енергії. Також відповідач не спростував відомості щодо обсягів отриманої теплової енергії, нарахування боргу та не надав доказів здійснення оплати останньої.
Окрім цього, судом також встановлено, що позивач просить стягнути заборгованість за комунальні послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відповідача, розташованого за адресою: м. Київ, пров. Артилерійському, буд. 5А площею 30,90 кв. м. Однак, за умовами договору оренди №533/1 від 26.08.2016 в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Рандсервіс" передано нежитлове приміщення площею 193,70 кв. м, розміщене по пров. Артилерійському, буд. 5А. Тобто, позовні вимоги стосуються боргу з оплати послуг постачання теплової енергії до іншого нежитлового приміщення.
Апеляційний суд погоджується з наведеними висновками місцевого господарського суду у їх сукупності та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція", з урахуванням розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №801 від 30.12.2016 "Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція", Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" здійснює господарське відання житлового, нежитлового фонду Шевченківського районну в місті Києві та обслуговування закріплених за ним житлових будинків.
Як вбачається з додатку до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №801 від 30.12.2016, за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" під порядковим №1424 закріплено на праві господарського відання нежитлові приміщення за адресою: пров. Артилерійський, буд. 5А загальною площею 224,20 кв. м під інвентарним номером №5692. Під цим же інвентарним номером вказано загальну площу приміщень, які передано відповідачу за зазначеною адресою, що становить 3400,00 кв. м.
Зі змісту наведеного розпорядження вбачається, що за відповідачем закріплено весь будинок за адресою пров. Артилерійський, буд. 5А, включно всі нежитлові приміщення в ньому загальною площею 224,20 кв. м, з чого слідує, що спірне приміщення, площа якого менша, а саме 30,90 кв. м, передано відповідачеві.
Вказане додатково підтверджується інформацією з офіційного сайту Департаменту комунальної власності м. Києва за посиланням: https://gukv.gov.ua/, ІАС "Управління майновим комплексом територіальної громади м. Києва".
Відтак, твердження відповідача стосовно того, що позивачем не надано жодних доказів стосовно того, що спірне нежитлове приміщення площею 30,90 кв. м знаходиться на балансі або в користуванні відповідача, є помилковим. До того ж, слід зауважити, що відповідачем не надано жодного доказу який би вказував на те, що площа спірного нежитлового приміщення (30,90 кв. м) не входить в передану відповідачу площу нежитлових приміщень за спірною адресою.
Відповідач також вказує, що нежитлове приміщення площею 193,70 кв. м розміщене по пров. Артилерійському, буд. 5А, передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Рандсервіс" відповідно до договору оренди №533/1 від 26.08.2016.
Однак, як вірно зазначено місцевим господарським судом, позивач просить стягнути заборгованість за комунальні послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відповідача, розташованого за адресою: м. Київ, пров. Артилерійському, буд. 5А площею 30,90 кв. м. Тобто, за комунальні послуги з постачання теплової енергії до іншого нежитлового приміщення.
Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, відповідно до якої нежитлове приміщення у будинку №5А по провулку Артилерійському, загальною площею 30,90 кв. м, знаходиться у комунальній власності Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.
Отже, правомірними є висновки суду першої інстанції з приводу того, що спірне нежитлове приміщення закріплено за відповідачем на праві господарського відання.
Поряд з цим, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що у багатоквартирному житловому будинку за спірною адресою наявне нежитлове приміщення, площа якого становить саме 30,90 кв. м.
Пороте, колегія суддів відхиляє наведені доводи скаржника з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (ч. 5 ст. 22 Господарського кодексу України (далі - ГК України)).
Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України (ч. 1 ст. 133 ГК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (ч. 2 ст. 136 ГК України).
Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі №640/19786/19 встановив, що Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» відповідно до статуту створене з метою забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою та отримання прибутку. Предметом діяльності підприємства є, зокрема, утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплене за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку.
Судом вірно встановлено, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація розпорядженням №801 від 30.12.2016 закріпила за відповідачем на праві господарського відання нежитлові приміщення за адресою: пров. Артилерійський, буд. 5А загальною площею 224,20 кв. м під інвентарним номером №5692.
Крім того, вказаним розпорядженням на відповідача покладено обов`язок здійснювати контроль за використанням майна, яке закріплене за ним, зберігання, а у разі відсутності - виготовлення технічної документації на таке майно.
Враховуючи, що за відповідачем закріплені всі нежитлові приміщення за спірною адресою, то суд першої інстанції правильно встановив, що спірне приміщення, площа якого менша, а саме, 30,90 кв. м, передано відповідачу. Протилежного відповідачем не доведено.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" і викладено її у новій редакції, фактично, впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, 23.10.2019 у справі №917/1307/18, 18.11.2019 у справі №902/761/18, 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та 25.06.2020 у справі №924/233/18).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Такий підхід також узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" суд наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
З урахуванням наведеного, оцінюючи надані сторонами докази, суд застосовує поряд зі ст. 79 ГПК України стандарт "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей"), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце.
Суд першої інстанції встановив, що спірне нежитлове приміщення закріплене за відповідачем на праві господарського відання.
З огляду на це, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника, оскільки вони не спростовують встановлених висновків суду щодо закріплення нежитлового приміщення на праві господарського відання.
Також скаржник вказує на те, що у нього відсутній правовий статус споживача теплової енергії, натомість обов`язок сплати за теплову енергію виникає лише у споживача.
Колегія суддів вважає наведені доводи необґрунтованими з огляду на наступне.
Відносини щодо постачання та споживання теплової енергії регулюються Законами України "Про теплопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги".
Закон України "Про теплопостачання" визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії.
Закон України "Про житлово-комунальні послуги" регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.
Новий Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначив учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг: 1) споживачів (індивідуальних та колективних); 2) управителя; 3) виконавців комунальних послуг.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
Колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
Оскільки за відповідачем на праві господарського відання закріплене нежитлове приміщення, тобто вона має права та обов`язки власника такого майна, але з обмеженою можливістю розпорядження, то в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відповідач є індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана позиція є усталеною та викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №303/7554/16-ц, 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц, 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц та 26.04.2018 у справі №904/6293/17.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону (ч. 2 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем.
Виконавцями комунальних послуг є послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати регулюють Правила надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 (далі - Правила №830).
Відповідно до п. 13 Правил №830 надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах; послуга (постачання теплової енергії) надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до ст. ст. 13 і 14 Закону "Про житлово-комунальні послуги".
Скаржник наголошує на тому, що позивач не укладає зі споживачами договори про надання житлово-комунальної послуги, а договір на постачання теплової енергії не може бути застосований до правовідношення між позивачем та відповідачем.
Поряд з цим, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16).
Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що будинок по пров. Артилерійському, буд. 5А у м. Києві оснащений інженерною мережею з централізованого опалення. Нежитлові приміщення розташовані у житловому будинку за вказаною адресою мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення, у зв`язку з чим технічна можливість не поставлення теплової енергії відповідачу у позивача відсутня.
Відповідно до п. 29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 (далі - Правила №1198) теплова енергія постачається безперервно.
Згідно з п. 36 Правил №1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.
Пунктом 3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005, встановлено, що послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
Також відповідно до п. 40 Правил №1198 споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил.
Матеріалами справи підтверджується, що у спірний період позивач поставив відповідачу теплову енергію за адресою пров. Артилерійський, буд. 5А (особовий рахунок 8674024-0101).
Враховуючи, що теплова енергія відповідачу постачалася фактично з жовтня 2020 року, пунктом 8.1 проекту договору встановлено, що у відповідності до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин, які виникли з 07.08.2020.
Таким чином у квітні 2021 року було здійснено нарахування/добір за поставлену теплову енергію з жовтня 2020 року (початок опалювального сезону 2020 року) по січень 2021 року включно.
Позивачем надано довідку про нарахування з відображенням: особового рахунку; адреси постачання теплової енергії; теплового навантаження; значення тарифу; обсяг** Гкал.; нараховано, грн без ПДВ; типу розрахунку: 1гр. - за лічильником, 3 гр. - за навантаженням; ознака наявності теплолічильника (так/ні), тощо.
До того ж, акти приймання-передавання товарної продукції, облікові картки та рахунки фактури видаються споживачу (відповідачу) поточною датою.
Відповідач своєчасно не вносив плату за поставлену теплову енергію, в результаті чого за період нарахувань з лютого по грудень 2021 року включно утворилася заборгованість у розмірі 6330,59 грн.
Вказані обставини підтверджуються актом прийняття теплового вузла обліку №1102704655, актами про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи №7055023 від 14.05.2019, №712504 від 01.12.2020 та №2245 від 17.11.2021, корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон, відомостями реєстрації параметрів теплоспоживання, складеними у відповідності із даними будинкового засобу обліку.
Зокрема, акт прийняття теплового вузла обліку та акти про готовність вузла комерційного обліку підтверджують, що житловий будинок за спірною адресою обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи.
Нежитлове приміщення в житловому будинку, яке закріплене за відповідачем на праві господарського відання, окремим приладом обліку не обладнане.
При цьому, в акті прийняття теплового вузла обліку №1102704655 та актах про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи №7055023 від 14.05.2019, №712504 від 01.12.2020 та №2245 від 17.11.2021 споживачем зазначено Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва".
Більше того, на підтвердження факту постачання теплової енергії до житлового будинку за спірний період в матеріалах справи наявні корінці нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону, в яких споживачем зазначено КП "ЦОС Шевченківського р-ну".
Суд вказує, що на підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення корінці нарядів не видаються, що кореспондується з вимогами закону, та, у свою чергу спростовує протилежні доводи відповідача.
Так, зазначений в корінцях нарядів споживач КП "ЦОС Шевченківського району", яке являється обслуговуючою організацією, яка здійснює комплексне обслуговування всього житлового будинку в цілому, у зв`язку з чим у в корінцях нарядів зазначена інформація стосовно КП "ЦОС Шевченківського району".
За таких обставин, суду доведено факт включення та відключення будинку в період опалювального сезону за спірний період та факт підключення/відключення до/від постачання теплової енергії всього будинку.
Матеріали справи підтверджують, що розрахунки з позивачем за відпущену теплову енергію відповідачем проводяться згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими відповідним органом у встановленому законом порядку.
Так, у матеріалах справи наявні: облікові картки за о/р 8674024-0101, акти приймання-передавання товарної продукції за о/р 8674024-0101, довідка про нарахування за теплову енергію за особовим рахунком 8674024-0101, розрахунок основного боргу за теплову енергію, згідно якого сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 6330,59 грн.
Згідно з приписами Закону України "Про теплопостачання", теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Відповідно до п. 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв.
Згідно з п. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Частинами 5 та 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відтак, у розумінні приписів наведених норм обов`язок відповідача сплатити за спожиту ним теплову енергію виникає в силу вказаного закону.
Положення Закону України "Про теплопостачання" також свідчать про те, що правовідносини між енергопостачальною організацією та споживачем мають ґрунтуватися на договірних засадах.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" основними обов`язками споживача теплової енергії, зокрема, є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Між сторонами договір на постачання теплової енергії не укладався з огляду на не вчинення відповідачем юридично значимих дій по його укладенню. Проте, з огляду на постачання позивачем теплової енергії, у відповідача виник обов`язок по оплаті поставленої позивачем теплової енергії, докази поставки якої наявні у матеріалах справи.
Так, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Пунктом 2 Правил №1198 встановлено, що вони є обов`язкові для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії.
Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання (п. 4 Правил №1198).
Теплова енергія постачається безперервно, якщо договором не передбачено інше (п. 29 Правил №1198).
Теплопостачальна організація має право вимагати від споживача відшкодування збитків, завданих порушеннями, допущеними ним під час споживання теплової енергії (п. 35 Правил №1198).
Відповідно до п. 39 Правил №1198 споживач має право: вибирати теплопостачальну організацію, а також відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію в строк, передбачений договором; отримувати інформацію від теплопостачальної організації щодо обсягу та якості постачання теплової енергії, тарифів (цін), порядку оплати, режимів споживання на умовах, визначених договором; вимагати від теплопостачальної організації надання достовірної інформації про тарифи на теплову енергію та відшкодування, умови оплати, методики і нормативи розрахунку та нарахування, режими теплоспоживання тощо; перевіряти достовірність розрахунку та нарахування плати за теплову енергію, згідно з умовами договору; отримувати згідно із законодавством та укладеним договором відшкодування завданих йому збитків; у разі порушення теплопостачальною організацією умов договору викликати її представника для складення та підписання акта, у якому зазначаються строки, види порушень тощо; вимагати проведення по будинках, не обладнаних приладами комерційного обліку теплової енергії, нарахування реально спожитої кількості тепла на потреби опалення відповідно до визначених договором теплових навантажень будинків, реальних температур теплоносія в теплових мережах, температур зовнішнього повітря та тривалості розрахункового періоду; вимагати поновлення теплопостачання будинку після усунення технологічних порушень, якщо теплопостачання було припинено без розірвання договору; звертатися до суду в установленому законодавством порядку для вирішення питань, що стосуються предмета договору.
Споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил (п. 40 Правил №1198).
Відповідно до ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів. Тепло транспортуюча організація не мас права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
З урахуванням наведених положень, незважаючи на те, що Правилами користування тепловою енергією встановлено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, в силу п. п. 1-2, 4 Правил №1198, останні визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії і в тому випадку, коли такий договір відсутній, оскільки вони є обов`язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії. Крім того, такі договори укладаються відповідно до типових договорів, а форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.
У постановах Верховного Суду від 11.01.2018 у справі №904/2238/17, 16.10.2018 у справі №904/7377/17 та 25.03.2019 у справі № 910/12510/17 викладено правовий висновок, відповідно до якого укладення договору з теплопостачання відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. Сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період".
До того ж, згідно з п. 36 Правил №1198 виконавець послуг зобов`язаний припинити за письмовою вимогою споживача надання послуг з центрального опалення (за наявності технічної можливості) на період тимчасової відсутності споживача та членів його сім`ї, опломбовуючи запірні вентилі на вводі у квартиру.
Крім того, самовільне відключення від системи централізованого теплопостачання не є підставою для звільнення від плати за послуги.
При цьому, відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Недійсність договору з теплопостачання у зв`язку з недодержанням юридичними особами письмової форми законом не встановлена, а тому зобов`язання між сторонами є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.
Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і визначена саме як обов`язок, а не право сторін, тому сама по собі відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг (у спірний період) не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними, що фактично спростовує заперечення відповідача щодо не укладення письмового договору, як підстава для відмови в позові.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Вказана норма кореспондується з положеннями Правил надання теплової енергії.
Відповідно до ч. 6 ст. 25 Закону України "Про теплопостачання" у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Частиною 1 ст. 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і підігріту воду (енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору не допускається.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано того, що позивач надавав комунальні послуги з теплопостачання до нежитлового приміщення відповідача площею 30,90 кв. м в період з лютого по грудень 2021 року на загальну суму 6330,59 грн.
Доказів оплати вказаної суми матеріали справи не містять та відповідачем не надано.
Також відповідачем не надано належних і допустимих доказів того, що позивачем не здійснювалося постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Київ, пров. Артилерійський, буд. 5А площею 30,90 кв. м.
Акти обстеження нежитлового приміщення, надані відповідачем, суперечать матеріалам справи, а саме акту про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи №7055023 від 14.05.2019, на якому міститься підпис відповідального представника відповідача та його печатка. Більш того, акти обстеження, які надані відповідачем, складені в односторонньому порядку без присутності та участі представників позивача.
Також як убачається з актів обстеження нежитлових приміщень від 25.04.2018, 22.06.2028 та 27.08.2019, орендарем нежитлових приміщень проведено самостійне втручання в опалювальну систему без дозвільної документації. В актах зазначено, що спостерігаються витоки в підвальне приміщення, переобладнання та підключення додаткового сантехнічного обладнання до внутрішньобудинкових інженерних мереж КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» проводилося без погодження з балансоутримувачем внутрішньобудинкових інженерних мереж та з порушенням правил монтажу сантехнічного обладнання, тощо.
Суд також наголошує, що зі змісту актів не вбачається, що відповідачем заперечується наявність нежитлового приміщення площею 30.90 кв. м за спірною адресою.
При цьому, відповідачем не надано дозвільної та проектно-технічної документації на відключення належних йому приміщень від загальнобудинкової мережі теплопостачання та відповідних змін теплових навантажень будинку.
Самовільне відключення від мереж теплопостачання не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання.
Відповідно до п. п. 24 та 25 Правил №1198 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Окрім того, наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №169 від 06.11.2007 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише щодо будинку в цілому.
Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №64 від 22.11.2005 (який був чинний до 17.09.2019), з моменту внесення до нього змін наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №169 від 06.11.2007 визначав процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води саме усього житлового будинку, а не окремих приміщень у ньому, як це було визначено первісно.
Також процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж станом на момент надання послуг була встановлена Порядком відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №269 від 26.07.2019, який чинний з 17.09.2019.
Отже, відповідачем не надано доказів відключення централізованого опалення в нежилих приміщеннях за адресою: м. Київ, пров. Артилерійський, буд. 5А, а матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення вказаного приміщення від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла в спірний період в встановленому законодавством порядку та погодження такого відключення з компетентними особами.
З урахуванням усього вищезазначеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції з приводу наявності заборгованості відповідача з оплати послуг по теплопостачанню у розмірі 6330,59 грн.
Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач просив стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 333,16 грн та 3% річних у розмірі 127,38 грн.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання в вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційної складової боргу з урахуванням суми заборгованості за спірний період, колегія суддів вказує на те, що обґрунтованими до стягнення є сума інфляційних втрат у розмірі 333,16 грн та 3% річних у розмірі 127,38 грн, як і встановлено місцевим судом.
З огляду на усе вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача, про які зазначено судом вище, спростовуються встановленими обставинами справи.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/3852/22 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.
Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.
Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/3852/22 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі №910/3852/22.
4. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва".
5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Шапран 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Андрієнко