ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/1319/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Разюк  Г.П.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представника позивача - Красовського В.Б, ордер на надання правничої (правової) допомоги  серія ВК №1097161 від 02.08.2023
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  “Теплолюкс-ЮГ”
на рішення Господарського суду Одеської області від 20.06.2023 проголошене суддею Погребною К.Ф. о 15:58:56 у м.Одесі, повний текст якого складено 23.06.2023
у справі № 916/1319/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “А-Бетон Україна”
до скаржника
про стягнення 1  458   912,64  грн. та -
                                                   
В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «А-Бетон Україна» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ТОВ «Теплолюкс-ЮГ» про стягнення з останнього основного боргу в розмірі 1  009  370,28  грн., пені у розмірі 143  247,62  грн., інфляційних втрат в розмірі 271  118,88  грн. та 3 % річних в розмірі 35  175,86  грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами договору перевезення вантажу автомобільним транспортом №15-09/21-П-1, зокрема в частині повної оплати за надані позивачем послуги з перевезення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.06.2023 позов задоволено повністю з підстав його обґрунтованості та стягнуто з ТОВ «Теплолюкс-ЮГ» на користь ТОВ «А-Бетон Україна» перелічені кошти та судовий збір в сумі 21  883,69  грн.
Відповідач не погоджується із зазначеним рішенням місцевого господарського суду в частині стягнення з нього пені у розмірі 143  247,62  грн., звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати у цій частині та прийняти нове про відмову позивачу у стягненні пені.
На думку скаржника, рішення суду в оскарженій частині є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги той факт, що листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата  України засвідчила форс-мажорні обставини, а саме військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору. Таким чином на переконання апелянта, відповідач має бути звільненим від сплати штрафних санкцій з огляду на засвідчення ТПП України форс – мажорних обставин,.
Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про дату, час і місце засідання суду, в якому було ухвалено оскаржуване рішення.
Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апелянта, зазначає про те, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині задоволення вимог щодо стягнення пені з відповідача, зокрема ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України. Крім того, на переконання позивача судом першої інстанції не було допущено порушень щодо своєчасного та належного інформування відповідача про судові засідання, які відбувались у даній справі, а тому відсутні підстави для зміни або скасування рішення у даній справі в оскаржуваній частині. 
Колегія суддів розглянула матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухала пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дійшла до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2021 між ТОВ «A-Бетон Україна» - перевізником та ТОВ «Теплолюкс-ЮГ» - замовником укладено Договір перевезення вантажу автомобільним транспортом №15-09/21-П-1 (далі - Договір), відповідно до умов якого перевізник зобов`язується власними та/або залученими силами та засобами приймати доставляти до пунктів призначення за маршрутом, визначеним на підставі погоджених Сторонами заявок, вантаж, який Замовник та/або за його вказівкою інший вантажовідправник надає перевізнику до перевезення, а змовник зобов`язується сплачувати перевізнику провізну плату у розмірі та порядку, визначеному Договором.
Відповідно до п. 1.2 Договору перевізник здійснює перевезення на підставі погоджених сторонами заявок, які замовник надсилає перевізнику поштою, електронною поштою, факсом, або узгоджує із перевізником по телефону.
За пунктом 2.2 Договору вартість послуг, які надає перевізник замовнику (провізна плата), вказується у рахунках та в Актах виконаних робіт (наданих послуг) відповідно до погодженої Додатком №2 ціни на перевезення.
Згідно з п. 2.4 Договору загальна вартість послуг (провізної оплати) за кожною заявкою зазначається в Акті виконаних робіт (наданих послуг), який підписується повноважними представниками сторін у день виконання перевізником зобов`язання з перевезення вантажу, а також у товарно-транспортних накладних.
Відповідно до п. 2.7 замовник сплачує вартість послуг (провізну плату) в безготівковому порядку на поточний рахунок перевізника протягом 7 (семи) банківських днів з моменту підписання Акта виконаних робіт (наданих послуг) та після отримання всіх екземплярів товарно-транспортних накладних (далі-ТТН) за відповідний період і реєстрів перевезень.
Позивач, з яким погодився суд, вказував, що на виконання Договору перевезення (за період його дії) та на замовлення відповідача ним було надано послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом на загальну суму 4 859 370,28 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами Актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) та Реєстрами ТТН до Актів:№ ОУ-0150908 від 15.09.2021 на суму 86 133,16  грн., ОУ-0180901 від 18.09.2021 на суму 123 076,69 грн., ОУ-0230902 від 23.09.2021 на суму 64  903,66 грн., ОУ-0260901 від 26.09.2021 на суму 94 669,24 грн., ОУ-ОО11004 від 01.10.2021 на суму 275 413,98 грн., ОУ-015Ю02 від 15.10.2021 на 806 224,45 грн., ОУ-031Ю05 від 31.10.2021 на суму 755 508,60  грн., ОУ-0011Ю2 від 01.11.2021 на суму 627 575,86 грн., ОУ-0151101 від 15.11.2021 на суму 542 865,96 грн., ОУ-ОО 11201 від 01.12.2021 на суму 250 056,83  грн., ОУ-ОО 11202 від 01.12.2021 на суму 564  418,48  грн., ОУ-0151203 від 15.12.2021 на суму 74 437,57 грн., ОУ-0151204 від 15.12.2021 на суму 565 021,38 грн., ОУ-0151205 від 15.12.2021 на суму 19 871,17 грн., ОУ-0161201 від 16.12.2021 на суму 9 193,25 грн.
Відповідач за надані ним послуги з перевезення розрахувався частково в сумі 3  850  000  грн., в наслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 1  009 370,28 грн. Також, позивачем в зв`язку з неналежним виканням відповідачем зобов`язань за договором перевезення, відповідно до умов договору та положень ст. 625  ГПК України нараховано відповідачу пеню в сумі 143 247,62 грн., інфляційні витрати в сумі 271 118,88  грн. та 3% річних в розмірі 35 175,86  грн, про стягнення яких позивач і звернувся до суду першої інстанції із відповідним позовом, який був задоволений в повному обсязі. 
Щодо обґрунтованості нарахування відповідачу пені у розмірі 143 247,62 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України. виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
За визначенням ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України (далі-НБУ), за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Частиною 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до п. 5.5 Договору у випадку прострочення оплати наданих перевізником послуг, замовник сплачує за вимогою пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплачених послуг за кожен день прострочення.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував до стягнення з відповідача пеню за період з 25.01.2022 до 24.07.2022 на суму заборгованості  1  009  370,28  грн. у розмірі 143  247,62  грн., при цьому суд першої інстанції перевіривши розрахунок пені визнав його арифметично та методологічно правильним, а тому відповідну вимогу обґрунтовано задовольнив.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не взято до уваги, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану, Торгово-промисловою палатою України листом (довідкою) №  2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), тому, як зазначає скаржник, вказані обставини є підставою для звільнення останнього від штрафних санкцій на користь позивача, апеляційний господарський суд зазначає таке.
Під час розгляду спору господарським судом першої інстанції відповідач відзиву, у якому посилався би на наявність форс-мажорних обставин, що звільняють його від відповідальності за порушення зобов`язання за договором, не надавав, про наявність такого висновку він зазначає лише в апеляційній скарзі, отже господарський суд апеляційної інстанції зазначених доводів апеляційної скарги не враховує відповідно положень ст. 165 та ст. 269 ГПК України. 
Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Це означає, що війна є форс-мажором, тобто обставиною непереборної сили, яка звільняє від відповідальності у випадку несвоєчасного виконання зобов`язання, виконання якого настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Крім того, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").
Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 зазначеного Закону України Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Також згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.
У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 визначено, що належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору, водночас такі докази відповідачем не надано.
Також колегія суддів зазначає, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідач не надав доказів того, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.
Крім того, відповідачем не надано доказів щодо відсутності можливості виконати зобов`язання за Договором №15-09/21-П-1 від 15.09.2021 в частині оплати пені, нарахованої йому у відповідності до п. 5.5 цього договору.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач в порядку ст.233 ГК України не був позбавлений можливості звернутися з відповідним клопотанням про зменшення суми штрафних санкцій до суду першої інстанції, між тим, скаржник вказаним правом не скористався.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення щодо стягнення пені у визначеному позивачем розмірі, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.
Щодо тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про дату, час і місце засідання суду, в якому було ухвалено оскаржуване рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 120 ГПК суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 ГПК України, за змістом частин п`ятої та одинадцятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина 6 статті 242 ГПК України).
Розгляд справи є можливим лише у разі наявності у суду відомостей щодо належного повідомлення учасників справи та інших осіб про дату, час і місце судового засідання. Право бути належним чином повідомленим про дату, час і місце слухання справи не може бути формальним, оскільки протилежне не відповідає ідеї справедливого судового розгляду, яка включає основоположне право на змагальність провадження (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №918/1478/14, від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Держава Україна, витративши значні ресурси, створила інформаційне поле, де зацікавлена особа може знайти інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень (ЄДРСР). На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема "Електронний кабінет" ЄСІТС. Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.
В матеріалах справи дійсно відсутнє поштове повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення - ухвали суду першої інстанції від 07.06.2023 про призначення справи до розгляду по суті в засіданні на 20.06.2023, водночас матеріалами справи підтверджено, що відповідачем, а саме його представником – Зайвевим, була отримана ухвала суду першої інстанції від 17.04.2023 про відкриття провадження у даній справі, яка направлялась на його юридичну адресу – 65020, м.Одеса, пров. Лютеранський, буд. 7, кВ. 14 (див. поштове повідомлення а.с. 93). Отже відповідач був безумовно обізнаний про розгляд даної справи, мав можливість проявляти зацікавленість щодо ходу її розгляду за допомогою ЄДРСР, а тому підстав для тверджень про порушення норм процесуального права судом першої інстанції не має.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Господарського суду Одеської області від 20.06.2023 в оскаржуваній частині у даній справі постановлено у відповідності до вимог законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ “Теплолюкс-ЮГ” не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

На підставі ст.ст. 129, 269 - 271, 275, 276, 282, 288 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Теплолюкс-ЮГ” залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 20.06.2023 у справі №916/1319/23 в оскаржуваній частині – без змін. 
Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 9.11.2023 о 13:30.

Головуючий суддя                                                            Разюк Г.П.                    
Суддя                                                                                 Діброва Г.І.
         Суддя                                                                                 Принцевська Н.М.