Справа № 135/329/23
Провадження № 22-ц/801/2371/2023
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року	Справа № 135/329/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
за участю секретаря судового засідання – Литвина С. С., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 135/329/23 за апеляційною скаргою адвоката Клименко І. Ф. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Корнієнка О. М. у залі суду, повний текст якого складено 27 жовтня 2023 року,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2023 року адвокат Клименко І. Ф. в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі – ФОП ОСОБА_2 ) про захист прав споживача, стягнення коштів та відшкодування завданих збитків.
Позов мотивований тим, що 17 жовтня 2019 року, 19 лютого 2020 року та 23 червня 2021 року ОСОБА_3 придбано подарункові сертифікати в ювелірному салоні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , на суму, еквівалентну 8 790,61 доларів США, що відображено в його особистому електронному кабінеті B2B Jewerly на сайті https://b2bjewelry.global/.
Під час придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів покупцю видавався лист з інформацію про «покупку», в якому зазначався номер покупки, дата придбання, назва товару, сума придбання (покупки), яка є вартістю придбаних сертифікатів.
Основною перевагою для придбання указаних подарункових сертифікатів є бонусна програма, а саме щотижневі виплати протягом року (52 платежі) в розмірі 6,5 % від вартості придбаного товару (подарункового сертифікату на срібло) та 10 % від вартості придбаних ювелірних виробів (за срібло).
У подарункових сертифікатах зазначено строк їх дії: для отримання бонусів — 365 днів, для отримання товару — необмежено.
Відповідно відомостей, відображених в особистому електронному кабінеті B2B Jewerly, зареєстрованому на ім`я ОСОБА_1 , у розділах «Депозит» та «Депозит без лім.», загальна заборгованість по нарахованим, але не виплаченим бонусам за придбані сертифікати та срібні вироби становить 18 362,90 доларів США. 
Згідно зі свідоцтвом на торговельну марку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 10 серпня 2020 року є одноосібним власником торговельної марки В2В Jewelry.
ОСОБА_1 були виконані умови догорів під час придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів В2В Jewelry та сплачено обмовлену суму коштів. Водночас відповідачем не було виконано умови договору щодо виплати нарахованих бонусів (за придбання сертифікатів та срібних виробів), отримання яких було основною умовою їх придбання. 
Зазначає, що згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з прострочкою виконання щодо сплати бонусів, встановлених умовами договору, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню неустойка (пеня) у розмірі 3 % від суми несплачених грошових коштів за період з 22 березня 2022 року по 22 березня 2023 року, яка становить 7 353 267 грн.
Крім того, протиправними діями відповідача ОСОБА_1 заподіяно тривалих моральних страждань, що полягають в душевних переживаннях внаслідок виняткового цинізму зі сторони відповідача, дії якого є шахрайськими. Відмова у виплаті обумовлених у договорі грошових коштів призвела до шокового стану позивача та погіршення його стану здоров`я Розмір моральної шкоди оцінює у сумі 100 000 грн. 
Посилаючись на ці обставини, адвокат Клименко І. Ф. в інтересах ОСОБА_1 , з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд:
стягнути з ФОП ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  вартість бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів В2В Jewelry, нарахованих відповідачем в особистому електронному кабінеті Кобялка А. І. - В2В Jewelry, але не виплачених, які обліковуються в розділі «Баланс»,  у розмірі 27 629,25 доларів США, пеню за затримку виплати бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів В2В Jewelry у розмірі 7 353 267 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживача, стягнення коштів та відшкодування завданих збитків відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що:
ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт укладення сторонами договору купівлі-продажу подарункових сертифікатів, відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання по нарахуванні та виплаті бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів торговельної марки В2В Jewelry;
позивачем не доведено наявність у ФОП ОСОБА_2 зобов`язання з виплати йому коштів у загальному розмірі 27 629,25 доларів США;
рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 07 березня 2023 року по справі № 127/31214/21 досліджувались ці ж самі подарункові сертифікати та встановлено судами, що ці сертифікати не підтверджують, що стороною договору є ТОВ «Б2Б Джеверлі» чи ОСОБА_2 ;
позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну виплату бонусів та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення вартості бонусів за придбання подарункових сертифікатів та срібних виробів В2В Jewelry, відтак задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У листопаді 2023 року адвокат Клименко І. Ф. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2023 року призначено справу до розгляду на 07 грудня 2023 року о 09:40 год з повідомленням сторін.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;
судом не було розкрито правову природу «подарункових сертифікатів», порядок їх видачі, правове обґрунтування;
у цій справі має місце придбання позивачем подарункових сертифікатів, які являють собою документ попередньої купівлі-продажу.
за фактом оплати подарункового сертифіката та його отримання покупцем, відбувається укладення та виконання договору купівлі-продажу права вимоги. Операція з передачі права вимоги здійснюється шляхом передачі подарункового сертифіката, як документа, у власність покупця;
оригінал подарункового документа є доказом наявності у його утримувача права вимоги до емітента – власника торгівельної марки, оскільки подарунковий сертифікат – це матеріальний носій інформації про те, що певна сума грошових коштів була сплачена на користь суб`єкта господарювання;
висновки суду щодо придбання позивачем подарункових сертифікатів до дати фактичної реєстрації торгівельної марки ФОП ОСОБА_2 є безпідставними;
усі придбані позивачем сертифікати містили торговельний знак В2В Jewelry, який відповідно до вимог Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» міг використовуватися лише власником даного торгівельного знаку – ФОП ОСОБА_2 ;
суд першої інстанції діяв упереджено, порушив принцип змагальності сторін, не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам та дійшов помилково висновку про необґрунтованість позову.
Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кучеренко О. В. в інтересах ФОП ОСОБА_2 указує, що:
рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;
ФОП ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у цій справі;
позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів по зобов`язанням та відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на припущеннях позивача;
позивачем не доведено наявність між сторонами будь-яких зобов`язальних правовідносин.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що ОСОБА_1 в ювелірному салоні В2В Jewelry придбав подарункові сертифікати (оформлені російською мовою) такого змісту:

перший сертифікат містить написи: «Подарунковий сертифікат»; «№ 150870»; «9000 UAH», «срібло», «www.b2b.jewelry»; «Сума вищевказаної вартості сертифікату оплачується додатково. Якщо сума нижче вартості сертифікату, різниця не повертається. Подарунковий сертифікат не підлягає грошовому відшкодуванню і не відновлюється у випадку його втрати. Строк дії сертифікату для отримання бонусів 365 днів, а для отримання товару – необмежено». На сертифікаті наявний відтиск прямокутного штампу з друкованим написом « АДРЕСА_2 , ТЦ «Ferida Plaza», бутик № НОМЕР_2 », рукописним написом «17 жовтня 2019» та підпис без зазначення прізвища, ініціалів підписанта.

Другий та третій сертифікати містять аналогічну інформацію, за виключенням зазначення номеру «№859607» та рукописного тексту дати – «19 лютого 2020».

Четвертий сертифікат відрізняється зазначенням номеру «№859607» та напису «81000 UAH».

В «Інформації про покупку» (оформленій російською мовою) від 19 лютого 2020 року, зазначено: номер покупки 859607, дату 19 лютого 2020 року, м. Вінниця, відтиск штампу із зазначенням «м. Вінниця, вул. Пирогова, 23-А ТЦ «Feride Plaza» бутик 205 В2В», рукописну дату 19 лютого 2020 року та підпиу без ідентифікації»; отримувач - ОСОБА_1 , менеджер: № 22965 ОСОБА_4 , товар - сертифікат (срібло), період виплат - раз на тиждень, сума 109 000 грн і 4 443,54 в умовних одиницях. У графі «Продавець» міститься підпис особи без зазначення її прізвища та ініціалів; в графі клієнт - підпис відсутній.

У скриншоті особистого кабінету (профілю) ОСОБА_1 міститься інформація у розділах «Депозит 64,93 доларів США» та «Депозит без лім. 18 297,97 доларів США», а також інформація щодо історії покупок.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 16 жовтня 1995 року. Види економічної діяльності: 47.44 - роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах (основний); 32.12 - виробництво ювелірних і подібних виробів; 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля; 47.19 - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.78 – роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.

Витягом з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг встановлено, що 10 серпня 2020 року здійснено державну реєстрацію торговельної марки, зображення, що заявляється - «B2B Jewelry». Власником свідоцтва на торговельну марку № НОМЕР_1 є ОСОБА_2 .

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи.
Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
За змістом статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.
У силу статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.
Частиною першою статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункти 1, 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Із положень частини першої статті 206 ЦК України слідує, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 208 ЦК України унормовано, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а також правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору .
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до статті першої Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція – будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Статтею 206 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
За своїм правовим визначенням договір купівлі-продажу є угодою між учасниками цивільних відносин, за умовами якої відбувається обмін товару на гроші. Предметом договору купівлі-продажу може бути як майно, так і майнові права. Якщо вартість предмету договору купівлі-продажу перевищує у двадцять разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, то такий договір за участі фізичної особи має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами (стаття 208 ЦК України).
Моментом укладення договору купівлі-продажу є досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, а саме щодо предмета та ціни. Підставою для розірвання договору купівлі-продажу за рішенням суду є істотне порушення однією з сторін умов договору, внаслідок чого інша сторона втрачає можливість отримати бажаний результат угоди.
Порядок надання суб`єктами господарювання послуг фізичним особам для задоволення їх потреб врегульовано законом про захист прав споживачів. Споживач має право на належну якість послуги відповідно до укладеного сторонами договору. Якщо виконавець не виконує зобов`язання за договором або виконує його неналежним чином, то споживач вправі відмовитися від договору, а також вимагати сплату неустойки та відшкодування збитків.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок, що:
«принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
До фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів слід віднести, у тому числі, виникнення недоліку (неналежної якості) послуги, завдання споживачеві шкоди внаслідок недоліків (неналежної якості) послуги, причини виникнення цих недоліків і вина виконавця.
Саме на споживача покладається обов`язок довести факти неналежної якості послуги та завдання йому шкоди. В свою чергу, тягар доказування причин виникнення недоліку послуги та відсутності вини виконавця покладається на останнього.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Подані ОСОБА_1 до суду письмові докази, зокрема: подарункові сертифікати, інформація про покупця на ім`я ОСОБА_1 , відомості з особистого кабінету ОСОБА_1 на сайті b2bjewelry.global та скріншоти з цього сайту, публікації з Інтернету щодо бізнес-програми В2В Jewelry та ОСОБА_2 , - не є достовірними та такими, що об`єктивно підтверджують укладення сторонами договору купівлі-продажу подарункових сертифікатів і срібних прикрас та відповідно невиконання відповідачем зобов`язання за цим договором.
Відповідно до свідоцтва на торгівельну марку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , як фізична особа, є власником торгівельної марки В2В Jewerly, зареєстрованої 10 серпня 2020 року.
Інформація про покупця та подарункові сертифікати містять відбитки печатки із зазначенням логотипу «В2В», в той час коли ОСОБА_2 є власником іншої зареєстрованої торгової марки - «В2В Jewelry».
Крім того, придбання частини подарункових сертифікатів за адресою: АДРЕСА_3 , відбулося 17 жовтня 2019 року, тобто до дати фактичної реєстрації торгівельної марки та до подачі заявки на реєстрацію торгової марки.
Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 була завдана моральна шкода.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що факт укладення сторонами договору підтверджується наявністю електронного кабінету та відомостями, що відображаються у ньому з огляду на таке. 
Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (у тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 зробила висновок, що:
«електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами».
Також Велика Палата Верховного Суду у цій постанові вказала, що:
«слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».
Ураховуючи цей висновок Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд вважає аргументи апеляційної скарги про належність, достовірність та достатність доказів на підтвердження укладення між сторонами договору помилковими, оскільки, якщо вартість предмету договору купівлі-продажу перевищує у двадцять разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, то такий договір за участі фізичної особи має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.
Відтак, паперові ксерокопії особистих кабінетів, створених без застосування електронного цифрового підпису та ідентифікації особи, не є ні письмовим доказом, ні електронним доказом (документом) у розумінні статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно, не є допустимим доказом укладення між сторонами договору у письмовому вигляді.
Отже, роздруківки скріншотів електронного кабінету з мережі Інтернет не є достовірним і достатнім доказом укладення між сторонами зазначеного договору та вчинення сторонами дій, спрямованих на виникнення та виконання зобов`язань за цим договором, оскільки вони не відповідають вимогам Закону № 851-IV та не мають електронного цифрового підпису. 
Апеляційний суд ураховує практику Верховного Суду, який послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання у конкретних відносинах.
Отже, за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів укладення договору між сторонами, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, пені та моральної шкоди. 
Наведення в апеляційній скарзі змісту норм матеріального права, без конкретизації, яким чином, на думку позивача, судом першої інстанції було неправильно застосовано або не застосовано ці норми, не являються обґрунтованими доводами для скасування апеляційним судом правильного рішення суду.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав стягнення з ФОП ОСОБА_2 грошових коштів, пені, а також моральної шкоди та відмову у задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, він компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу адвоката Клименко І. Ф. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2023 року залишити без змін. 
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                   Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ 

судді:                                                       Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК