ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2023 року                                                                           Справа № 906/393/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Мельников О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 24 серпня 2023 року  та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 1 вересня 2023 року по справі №906/393/23 (суддя - Лозинська І.В.)
час та місце ухвалення рішення: 24 серпня 2023 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 6/65; повний текст рішення складено 31 серпня 2023 року
час та місце ухвалення додаткового рішення: 1 вересня 2023 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст додаткового рішення складено 4 вересня 2023 року
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи"
про стягнення 752364 грн 96 коп.
за участю представників:
від Позивача - Бугайчук М.В.;
від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" (надалі –Позивач) звернулося з позовом до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" (надалі –Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 581181 грн 60 коп. основного боргу та 171   183 грн 36 коп. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням Відповідачем обов`язку щодо своєчасної оплати за надані послуги на підставі договору про надання послуг №30/09-19 від 30 вересня 2019 року (надалі – Договір; а.с. 21-25).
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 24 серпня 2023 року    в справі №906/393/23   позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача  353323 грн 20 коп. основного боргу;  107108 грн 81 коп. інфляційних втрат. У стягненні 227858 грн 40 коп. основного боргу відмовлено. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі  11285 грн 47 коп..
При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що загальна вартість наданих послуг за даним актом складає 581181 грн 60 коп.. Суд вказав, що у матеріалах справи на підтвердження виконання договору є надані Позивачем акт звірки взаємних розрахунків за період 1 квітня 2020 року – 18 лютого 2022 року, підписаний і скріплений печатками сторонами Договору, а також копії листів Відповідача  від 8 листопада 2021 року, вих. №73 та від 9 вересня 2022 року, вих. №41, у яких останній, серед іншого, визнає суму основного боргу. Поряд з тим місцевий господарський суд зазначив, що  посилання Відповідача на відсутність боргу за Договором з огляду на пов`язаність керівництва Позивача та Відповідача, відхиляються, оскільки Договір не було визнано недійсним в судовому порядку.
Окрім того, місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що суд, здійснивши аналіз акту здачі-приймання робіт та виставлених замовником технічних завдань, дійшов висновку, що перелік послуг, визначених у вказаних документах, не співпадає. З даного місцевий господарський суд зробив висновок, що  послуги, які містяться у технічних завданнях, зазначені у акті здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 29 травня 2020 року під порядковими номерами 1, 4-6, 8-9, 11-12.
Суд першої інстанції  в оскаржуваному рішенні вказав, що згідно пункту 3.1 Договору, Відповідач передає Позивачу письмове завдання у вигляді технічного завдання або креслень. Це завдання Відповідач зобов`язався підписати особисто та завірити своєю печаткою. Пунктом 3.2 Договору передбачено, що за необхідністю, усі зміни, які бажає внести Відповідач, можуть бути оформлені у вигляді додаткового завдання і розглянуті Позивачем.
Також з огляду  подання до справи доказів, суд зробив висновок, що інші послуги, визначені у зазначеному акті, були надані без запитів (технічних завдань) замовника, а, отже, у Відповідача відсутні зобов`язання щодо оплати виконаних робіт, що визначені у акті під номерами 2, 3, 7 та 10.
Місцевий господарський суд, враховуючи наявність визначених сторонами цін кожної з послуг, зазначених у акті здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 29 травня 2020 року, прийшов до висновку про стягнення з Відповідача 353323 грн 20 коп. з урахуванням ПДВ.
Щодо вимоги Позивача про стягнення інфляційних втрат у сумі 171183 грн 36 коп., то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що   враховуючи те, що господарський суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення основного боргу частково на суму 353323 грн 20 коп., розрахунок інфляційних втрат має здійснюватись на зазначену суму. Відповідно суд першої інстанції встановив, що стягненню з Відповідача за визначений Позивачем період підлягають інфляційні втрати у розмірі 107108 грн 81 коп..
Що ж стосується розподілу судових витрат між сторонами, то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що  враховуючи, що спір у справі виник у зв`язку з порушенням Відповідачем строків оплати наданих послуг за Договором, судовий збір покладається на Відповідача у повному обсязі.
Додатковим судовим рішенням заяву Позивача від 25 серпня 2023 року вих. №165/23  про ухвалення додаткового рішення про додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача  16000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючи з    рішенням    суду першої інстанції, Позивач звернувся до    Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Житомирської області в справі № 906/393/23 скасувати в частині відмови у стягненні з Відповідача 227828 грн 40 коп. боргу та 64074 грн 55 коп. інфляційних втрат  та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити в цих частинах (а.с. 188-192).
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Скаржник зазначає, що Акт здачі-приймання послуг (надання послуг) №2 від 29 травня 2020 року погоджено та підписано представниками Позивача та Відповідача, та вказує, що враховуючи умови зазначені в пункті 3.5.5 Договору, Відповідачем не зазначено обгрунтованих заперечень чи мотивованої відмови щодо підписання Акту. Враховуючи наведене, на переконання апелянта, у Відповідача не було жодних претензій до наданих Позивачем послуг. Дане на переконання Позивача вказує на те, що Позивачем було виконано умови Договору у повному обсязі, але Відповідачем, в свою чергу, порушено умови Договору, внаслідок не проведення оплати на розрахунковий рахунок Позивача. При цьому, апелянт звертає увагу на те, що  Відповідач хоч і в повній мірі отримав послуги на підставі Договору, у свою чергу, власний обов`язок передбачений пунктом 5.1 Договору відверто проігнорував та оплату на розрахунковий рахунок Позивача на виконання умов Договору не здійснив взагалі. 
Крім того, апелянт зауважує, що Позивачем до матеріалів справи на підтвердження факту надання Відповідачу послуг на суму 581181 грн 60 коп. надані копії акту приймання-виконання наданих послуг, технічних завдань, копії податкової накладної, квитанцію про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних та акти звіряння. Позивач зауважує, шо первинних бухгалтерських документів, які були складенні у відповідності до вимог чинного законодавства та підтверджують реальність господарської операції і які були погодженні між представниками Позивача та Відповідача в частині надання таких послуг достатньо для того аби стверджувати про наявність існування боргу за Договором. 
Ухвалою Північно–західного апеляційного господарського суду від 20 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду Житомирської  області від 24 серпня 2023 року та запропоновано Відповідачу надати відзив на апеляційну скаргу (а.с. 207).
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 29 вересня 2023 року від Відповідача надійшов відзив в котрому Відповідач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.  Відповідач вказав, що  як вбачається з пункту 1.4 Договору, технічні характеристики кожного замовлення, вартість та строки виконання вказуються у специфікації. При цьому, як вказує Відповідач, з долученої позивачем специфікації не вбачається розбивки на окремі замовлення, не вбачається конкретизованих технічних характеристик, а також відсутні будь які строки. Також, особливої уваги, заслуговує той факт, що Позивачем нібито лише надавались послуги, щодо проведення певних маніпуляцій (виконання робіт) а не здійснювалось постачання (продаж) готових або виготовлених на замовлення деталей. Також, Відповідач вказав, що  жодних документів, які свідчать про отримання від Відповідача сировини (тих заготовок деталей які в подальшому оброблювались, розрізались, фрезерувались, гравіювались і т.ін.) та відповідно подальшої передачі вже оброблених (готових) виробів, Позивачем не надано. При цьому, підпункт 4.1.4 Договору також передбачає необхідність передачі результатів наданих послуг, а не лише формальне підписання акту надання послуг. Вказані обставини, на переконання Відповідача,  свідчать про відсутність реального руху активів (товаро-матеріальних цінностей), що навіть при формальному підписанні будь яких документів не може свідчити про реальність операції (послуг). 
Не погоджуючись із прийнятим додатковим рішенням суду першої інстанції, Відповідач    звернувся    з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просив додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 1 вересня 2023 року    в справі №906/393/23 скасувати та прийняти нове додаткове рішення, яким стягнути відповідні витрати  з Відповідача на користь Позивача в сумі 4896 грн, а в стягненні 11104 грн судових витрат відмовити.
Скаржник зауважує, що рішенням Господарського суду Житомирської області позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Відповідача на користь Позивача: 353323 грн 20 коп. основного боргу; 107108 грн 81 коп. інфляційних втрат; у стягненні 227858 грн 40 коп. основного боргу та 64074 грн 55 коп. інфляційних втрат відмовлено. Тобто, як вказує Відповідач позовні вимоги задоволено на 61,2 % від заявлених. У заяві Позивач просив стягнути з Відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 16000 грн з яких 8000 грн гонорару за прийняття рішення на користь Позивача, щодо яких було висловлено заперечення та 8000 грн витрат що понесені під час розгляду справи, які на переконання скаржника, мають бути задоволені пропорційно до задоволених вимог,  що становитиме 4896 грн. 

Ухвалою Північно–західного апеляційного господарського суду від 3 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 1 вересня  2023 року та запропоновано Позивачу надати відзив на апеляційну скаргу Відповідача (а.с. 235). Об`єднано апеляційні скарги Позивача на рішення Господарського суду Житомирської області від 24 серпня 2023 року та апеляційну скаргу Відповідача на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 1 вересня 2023 року по справі №906/393/23 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.
Ухвалою Північно–західного апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2023 року справу №906/393/23 призначено до розгляду на 1 листопада 2023 року на 14 год 30 хв. (а.с. 244).
На адресу Північно–західного апеляційного господарського суду 1 листопада 2023 року надійшло клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи, при цьому у  випадку неможливості відкладення розгляду справи Відповідач не заперечував проти розгляду апеляційної скарги без участі представника Відповідача. 
В судове засідання від 1 листопада 2023 року представник Відповідача не з`явився. 
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України       неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Крім того,       суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1    статті 120 ГПК України, що вказує на те, що      ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.                         
В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на усе вищеописане та те, що Відповідач у своєму клопотанні не заперечував проти розгляду апеляційної скарги без участі його представника, апеляційний господарський суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за такої відсутності представника, за наявними у матеріалах справи доказами.
В судовому засіданні від 1 листопада 2023 року представник Позивача    підтримував доводи, наведені в апеляційній скарзі Позивача, та просив рішення Господарського суду Житомирської  області від 24 серпня 2023 року    в справі №906/393/23 скасувати в частині відмови у стягненні 227858 грн 40 коп. основного боргу та 64074 грн 55 коп. інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Представник Позивача вказав, що єдиною підставою для такого висновку є на думку суду першої  інстанції аналіз та співставленій даних, які містяться в Акті здачі-приймання робіт (наданих послуг) та інформації, яка міститься в Технічних завданнях. Апелянт вказує, що  Господарський суд Житомирської області не надав оцінку іншим доказам (Акту приймання-здачі побіг (наданих послуг) від 29 травня 2020 року №2; податковій накладній від 20 травня 2020 року; котра була зареєстрована належним чином, відповідям Відповідача; Акту звірки взаємних розрахунків по стану за період: квітень 2020 року - лютий 2022 року) в яких міститься підтвердження наявності заборгованості на загальну суму - 581 181 гри 60 коп. Представник апелянта вказав, що до суду першої  інстанції  надано відповідні підтверджуючі документи перебування на балансі Позивача на момент укладання виконання умов Договору за яким виникла заборгованість обладнання та устаткування. Представник звертає увагу і на  надання  штатного розпису Позивача на момент надання послуг, де рахувались наступні штатні посади на яких працювали працівники. Відтак, представник Позивача вказав, що враховуючи умови Договору та власну інфраструктуру, і власне обладнання Позивач здійснював надання наступних послуг в період з моменту укладення Договору по дату складання акту приймання-передачі робіт  №2 від 29  травня 2020 року. 
Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційних скарг Позивача та Відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення та додаткове рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що    апеляційну скаргу Позивача на судове рішення слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача задоволити, додаткове рішення скасувати та прийняти нове, котрим заяву Позивача про стягнення судових витрат задоволити частково, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи,  30 вересня 2019 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір.
Відповідно до пункту 1.1 Договору, предметом Договору є надання Позивачем за плату послуг по розробці проектної документації згідно технічного завдання Відповідача, що є невід`ємною частиною цього договору та послуг по механічній обробці по завданню Відповідача, що зазначаються в специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього Договору, протягом терміну дії цього Договору.
Водночас, пунктом 1.2 Договору визначено, що Позивач бере на себе зобов`язання у встановлений цим Договором термін розробити і передати Відповідачу проектну документацію за технічним завданням Відповідача та надати по завданню (згідно проектної документації, креслень) Відповідача послуги по механічній обробці металу на власних виробничих потужностях, залучаючи для цього власних фахівців.
За пунктом 1.4 Договору, технічні характеристики кожного замовлення, вартість та строки його виконання вказуються у специфікації та/або рахунку, що є невід`ємною частиною даного Договору.
Відповідно до пунктів 2.1-2.2 Договору: загальна вартість цього Договору не регламентується і складається з сум рахунків та/або специфікацій, що є невід`ємною частиною цього Договору; вартістю послуг Позивача є винагорода, яка нараховується на підставі замовлення або технічного завдання Позивача.
Згідно з пунктом 2.3 Договору, Відповідач сплачує 100% вартості послуг протягом 5 банківських днів з дати підписання акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг). Якщо умови та порядок оплати партії товару відрізняються від умов, прописаних в цьому Договорі, Позивач складає специфікацію, яка є невід`ємною частиною даного Договору і регулює відносини в межах зазначених в специфікації послуг.
У пункті 3 Договору сторони дійшли згоди щодо порядку виконання, здачі та приймання послуг.
Як визначено пунктом 3.1 Договору, Відповідач передає Позивачу письмове завдання у вигляді технічного завдання або креслень. Це завдання Відповідач зобов`язаний підписати особисто та завірити своєю печаткою.
В силу дії пунктів 3.3-3.4 Договору: за результатами наданих послуг Позивач надає Відповідачу акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг); Відповідач у триденний термін розглядає результати виконаної роботи та повертає Позивачу підписаний акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг).
Пунктом 11.1 Договору визначено, що термін дії цього Договору: з моменту його підписання обома сторонами до 31 грудня 2020 року.
До Договору між сторонами складено та підписано специфікацію, в якій визначено перелік послуг, які надаються за даним Договором, на загальну суму 1799990 грн 40 коп. (з ПДВ) (а. с. 27).
На підставі поставлених Відповідачем технічних завдань від 2 квітня 2020 року, 15 квітня 2020 року, 6 травня 2020 року, 18 травня 2020 року, Позивачем проведені роботи на загальну суму 581181 грн 60 коп., згідно акту здачі-приймання робіт (наданих послуг) №2 від 29 травня 2020 року, що підписаний та скріплений печатками сторін спору (а. с. 32)
Крім того, Позивачем на підтвердження виконання умов Договору надано податкову накладну №183 від 29 травня 2020 року (а. с. 33, 34).
4 листопада 2021 року  Позивач надав Відповідачу лист-вимогу за вих. №1288 про сплату заборгованості у розмірі 581181 грн 60 коп. у семиденний строк з моменту її отримання, а також надано останньому акти звірки взаємних розрахунків з вимогою їх розглянути та підписати (а. с. 35).
У відповідь на вказану вимогу Позивач  листом №73 від 8 листопада 2021 року повідомив, що відсутність оплати за надані послуги викликана затримкою у бюджетному фінансуванні. Крім того, Відповідачем зазначено, що даною відповіддю він підтверджує наявність заборгованості за Договором №30/09-19 від 30 вересня 2019 року в сумі 581181 грн 60 коп. (а. с. 36).
9 вересня 2022 року Позивач повторно надав Відповідачу лист-вимогу за вих. №588 із аналогічним змістом, у відповідь на яку Відповідач у листі від 9 вересня 2023 року вих. №41 зазначено про відсутність можливості здійснити розрахунок за надані послуги у зв`язку із відсутністю фінансування (а. с. 37, 38). 
На підтвердження порушення Відповідачем зобов`язання по оплаті за надані послуги за Договором, Позивач надав акт звірки взаємних розрахунків за період 1 квітня 2020 року – 18 лютого 2022 року, підписаний і скріплений печатками сторін договору (а. с. 39).
Зважаючи на несплату Відповідачем наданих по Договору послуг,  Позивач звернувся до суду, за захистом порушеного, на його думку, права з позовом до Відповідача про стягнення 581181 грн 60 коп. основного боргу та 171  183 грн 36 коп. інфляційних втрат.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Положеннями    статті 20 Господарського кодексу України    передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.
Відповідно до статей      12,      15,    16,    20 Цивільного    кодексу України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
В силу дії статті 173 Господарського кодексу України господарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобов`язань і є обов`язковим для виконання сторонами. 
Аналогічні приписи містяться в    статті    629 Цивільного кодексу України. 
Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, однобічна відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. 
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір  є обов`язковий    для    виконання сторонами.
За статтею 903 Цивільного кодексу України,    якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зважаючи на заперечення Позивача, наведені в апеляційній скарзі, щодо належного виконання всіх робіт, передбаченим актом здачі-приймання робіт №2, який на його переконання може бути самостійною підставою для   стягнення коштів, то апеляційний господарський судом зауважує наступне. 
Як вбачається з пункту 2.3 Договору, Відповідач сплачує 100% вартості послуг протягом 5 банківських днів з дати підписання акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг).
Відповідно до підписаного між сторонами акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 29 травня 2020 року на виконання умов Договору, Позивач надав Відповідачу такі послуги (без ПДВ):
·          фрезерні послуги з виготовлення кришок для АКБ, кількість - 70, ціна за одиницю - 487 грн, загальна сума - 34090 грн;
·          розвантажувальні послуги з залученням вантажо-підйомних механізмів, кількість - 14, ціна за одиницю - 65 грн, загальна сума - 910 грн;
·           послуги з обробки полікарбонатних вставок для рюкзаків, кількість - 56, ціна за одиницю -                 140 грн, загальна сума - 7840 грн;
·           послуги з проектування прецезійного пристосування для балансування БПЛА, кількість - 1, ціна за одиницю - 71000 грн, загальна сума - 71000 грн;
·           послуги з виготовлення струбцин спеціальних, кількість - 2, ціна за одиницю - 7743 грн, загальна сума - 15486 грн;
·           послуги пересувної фільтрувальної установки на період паяльних робіт, кількість - 2, ціна за одиницю - 9351 грн, загальна сума - 18702 грн;
·           послуги гравіювального пристрою, кількість- 6, ціна за одиницю - 28392 грн, загальна сума - 170352 грн;
·           токарні послуги (розточування карбонових трубок висоточне), кількість - 8, ціна за одиницю - 11375 грн, загальна сума - 91000 грн;
·          послуги стрічкопильного верстату з розрізання карбонових трубок, кількість - 28, ціна за одиницю - 421 грн, загальна сума - 11788 грн;
·           послуги з обробки алюмінієвих листів для рюкзаків, кількість - 28, ціна за одиницю - 385 грн, загальна сума - 10780 грн;
·           послуги з виготовлення прецезійного пристосування для балансування БПЛА, кількість - 1, ціна за одиницю - 47840 грн, загальна сума - 47840 грн;
·           послуги з проектування струбцини спеціальної, кількість - 1, ціна за одиницю - 4530 грн, загальна сума - 4530 грн (а. с. 32).
Загальна вартість наданих послуг за даним актом складає 581181 грн 60 коп. з урахуванням ПДВ.
В той же час, у матеріалах справи на підтвердження виконання Договору є надані Позивачем акт звірки взаємних розрахунків за період 1 квітня 2020 року – 18 лютого 2022 року, підписаний і скріплений печатками сторонами Договору, а також копії листів Відповідача від 8 листопада 2021 року вих. №73 та від 9 вересня 2022 року вих. №41, у яких Позивач, серед іншого, визнає суму основного боргу (а. с. 36,    38, 39).
В той же час, колегія суду  здійснивши аналіз акту здачі-приймання робіт та виставлених Відповідачем технічних завдань, прийшла до висновку, що перелік послуг, визначених у вказаних документах, не співпадає (та погоджується з відповідним висновком, що зробив місцевий господарський суд).
Так, у технічних завданнях Відповідач просив Позивача:
·          спроектувати та виготовити в 2-х екземлярах спеціальні струбцини для встановлення і фіксації на монтажному столі зварювального апарату точкового зварювання для можливості зварювання корпусів акумуляторних батарей для БПЛА (технічне завдання від 2 квітня 2020 року, отримане Позивачем 3 квітня 2020 року; а. с. 28);
·           спроектувати та виготовити прецезійний пристрій, який забезпечить можливість балансування горизонтального положення БПЛА (технічне завдання від 15 квітня 2020 року, отримане Позивачем 15 квітня 2020 року; а. с. 29);
·           надати послуги пересувної фільтраційної установки на період паяльних робіт (технічне завдання від 6 травня 2020 року отримане Позивачем 7 травня 2020 року; а. с. 30);
·           надати фрезерні послуги по виготовленню кришок для АКБ (технічне завдання від 18 травня 2020 року, отримане Позивачем 20 травня 2020 року; а. с. 31).
Відтак, як вбачається із змісту викладених документів, послуги, які містяться у технічних завданнях, зазначені у акті здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 29 травня 2020 року під порядковими номерами 1, 4-6, 8-9, 11-12.
Поряд з тим, згідно пункту 3.1 Договору, Відповідач передає Позивачу письмове завдання у вигляді технічного завдання або креслень; це завдання Відповідач зобов`язаний підписати особисто та завірити своєю печаткою.
Пунктом 3.2 Договору передбачено, що за необхідністю, усі зміни, які бажає внести Відповідач, можуть бути оформлені у вигляді додаткового завдання і розглянуті Позивачем.
Відтак, такими пунктами чітко прописаний алгоритм дій Відповідача щодо вчинення дій по формуванню та доведенню до відома Позивача технічних завдань (в письмовому вигляді), на підставі котрих Позивач  надає такі послуги.
Водночас, дане спростовує доводи представника Позивача  про те, що такі роботи, котрі виконані в акті без існування на них технічних завдань, були замовлені Відповідачем в усному порядку.
В той же час, в судовому засіданні на запитання апеляційного господарського суду представник Позивача підтвердив відсутність письмових доказів направлених (скерованих) Відповідачем для Позивача замовлень чи технічних завдань саме у письмовій формі.
Таким чином твердження про ніби-то здійснення усного замовлення судом до уваги не береться, адже воно не підтверджено належними та допустимими доказами, адже обгрунтування гіпотетичного замовлення (без доведення його письмової форми або без доведення факту усного замовлення (наприклад по телефону) без доведення цього відповідними електронними доказами з записом відповідного замовлення) не лише вказує на його відсутність, але й є доказом відсутності у Позивача підстав нараховувати собі винагороду за вартість ніби-то наданих послуг за приписами пункту 2.2 Договору.
Водночас, вказане свідчить і про відсутність у суду права задовільняти вимоги позову в частині, де не доведено факту існування замовлень або технічних завдань, адже в даному разі Позивачем не доведено існування у нього права для нарахування вказаних сум вартості послуг за Договором.  
З даного колегія суду робить висновок, що з поданих до справи доказів, вбачається. що інші послуги, визначені у зазначеному акті, надані без запитів (технічних завдань) Відповідача, а, отже, у Відповідача відсутні зобов`язання щодо оплати виконаних робіт, що визначені у акті під номерами 2, 3, 7 та 10.
При цьому, зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо дослідження всіх доказів на підтвердження обставин виконання робіт, вказаних в акті №2 від 29 травня 2020 року, колегією суддів як слідує вище в даній постанові, досліджено умови Договору щодо порядку замовлення  на певні послуги; сам акт  та технічні завдання щодо запитувальної інформації.
З огляду на усе вищевстановлене апеляційним господарським судом, колегія суду  прийшла  до висновку про підставність позовних вимог  щодо стягнення з Відповідача 353323 грн 20 коп. (з урахуванням ПДВ). Відтак, Північно-апеляційний господарський суд частково задоволює позовні вимоги в частині стягнення боргу та стягує з Відповідача на користь Позивача 353323 грн 20 коп. боргу. В той же час суд відмовляє в стягненні 227858 грн 40 коп. боргу з огляду на встановлене вище не доведення замовлення (за замовленням або технічним завданням) відповідних послуг. 
Відповідне рішення було прийняте і місцевим господарським судом, відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд лишає без змін оспорюване судове рішення, в частині стягнення основного боргу, відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині.

Що ж до вимоги Позивача про стягнення інфляційних втрат у сумі 171183 грн 36 коп., то колегія суду зауважує таке.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень цієї норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та сплати неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Ці нарахування не є штрафними санкціями, тому до них не застосовуються відповідні положення ГК України та ЦК України.
За своїми ознаками, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.
При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Тобто індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України.
Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача 171183 грн 36 коп. інфляційних втрат за період з 12 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року, нарахованих на суму основної заборгованості за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 29 травня 2020 року, а саме: 581181 грн 60 коп..
Зазначений період нарахування обгрунтований тим, що лист-вимога від 4 листопада 2021 року з проханням про погашення заборгованості протягом 7-денного строку вручена Відповідачу 4 листопада 2021 року про що свідчить відповідна відмітка Відповідача (а. с. 35).
При цьому, як вбачається з розрахунку, доданого до позовної заяви, розмір інфляційних втрат за період з 12 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року, які підлягають нарахуванню саме на суму 581181 грн 60 коп., складає 176183 грн 36 коп. (а. с. 40).
В той же час, враховуючи, що  судова колегія в даній постанові  прийшла до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення основного боргу частково, а саме на суму 353323 грн 20 коп. і розрахунок інфляційних втрат має здійснюватись на визначену судом суму.
Колегія суду здійснивши розрахунок інфляційних втрат за допомогою правового порталу України "Ліга Закон" - "Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій", зазначає, що підставним та арифметично вірним буде  стягнення з Відповідача за визначений Позивачем період інфляційних втрат у розмірі 107108 грн 81 коп..
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції задовільняє позов Позивача до Відповідача в частині стягнення інфляційних втрат частково, а саме в сумі 107108 грн 81 коп., відмовляючи при цьому в стягненні інфляційних втрат в розмірі 64074 грн 55 коп..
Відповідне рішення прийняте в цій частині і місцевим господарським судом, відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване судове рішення і в частині стягнення інфляційних втрат.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.    
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору та розподілу судових витрат (в тому числі на адвокатські послуги) судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної  скарги покладаються на Позивача,  згідно    статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги Відповідача відносно додаткового рішення, то колегія суддів розглянувши    дану апеляційну скаргу    зауважує наступне.
25 серпня 2023 року до місцевого господарського  суду від Позивача надійшла заява за вих. №165/23 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Відповідача 16000 грн витрат на правничу допомогу (а. с. 161 - 163).
Ухвалою Господарського суду Житомирської області  від 28 серпня 2023 року прийнято  до розгляду заяву Позивача та призначено засідання суду на 1 вересня 2023 року об 11:00 (а. с. 177).
Додатковим рішенням від 1 вересня 2023 року заяву Позивача від 25 серпня 2023 року вих. №165/23 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 16000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з винесеним додатковим рішенням Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просив  скасувати його в частині задоволення вимог на суму 11104 грн, а в іншій частині додаткове рішення залишити без змін.
Відповідно до    статті 244 Господарського процесуального кодексу України    суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд констатує, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Згідно зі    статтею 16 Господарського процесуального кодексу України: учасники справи мають право користуватися правничою допомогою; представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
В силу дії пункту 12 частини 3    статті 2 Господарського процесуального кодексу України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (а саме: - подання (заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи); зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
За положеннями частини 1    статті 123 Господарського процесуального кодексу України    вбачається що, судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального України: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (аналогічна правова позиція наведена і в додатковій ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі    статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій    статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:    у разі задоволення позову - на відповідача;    у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій    статті 129 Господарського процесуального кодексу України    визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої    статті 129 Господарського процесуального кодексу України    під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;    чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою    статті 129 Господарського процесуального кодексу України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої    статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої    статті 126 Господарського процесуального кодексу України    суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста    статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою    статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою    статті 129    Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такі висновки викладені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21.
Як слідує з матеріалів справи, 1 серпня 2022 року між Позивачем    (клієнт) та Адвокатським бюро "Максима Бугайчука" (адвокатське бюро) укладено    договір про надання правничої (правової) допомоги №11/22 (надалі – Договір; а.с. 164-165).
В силу дії пункту  1.1 Договору,  Позивач доручив, а адвокатське бюро прийняло зобов`язання надавати правову (правничу) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.
За пунктом 2.1 Договору, адвокатське бюро, зокрема   представляє у встановленому порядку інтереси клієнта       в органах державної влади та місцевого самоврядування, в установах та організаціях, в судах усіх інстанцій та юрисдикцій, у тому числі, в Господарському суді Житомирської області.
Згідно з пунктом 4.1 Договору, вартість наданої правової (правничої) допомоги адвокатського бюро визначена в додатку 1 до Договору, який узгоджується сторонами під час укладання Договору. Адвокатське бюро самостійно після одержання від Позивача замовлення на надання правової (правничої) допомоги, та виставляє клієнту відповідний рахунок. При розрахунку вартості наданої правової (правничої) допомоги враховується час та обсяг витрачений адвокатським бюро.
Згідно з пунктом 4.2 Договору, оплата за договором здійснюється в гривнях у безготівковій формі не пізніше 2-х днів з моменту отримання Позивачем рахунку від адвокатського бюро, який надсилається адвокатським бюро електронним листом на електронну скриньку клієнта. Рахунок вважається отриманим Позивачем з моменту його надходження електронного листа на електронну поштову скриньку клієнта.
Як вбачається з Додаткової угоди  від 31 грудня 2022 року до Договору, сторони пролонгували дію Договору до 31 грудня 2023 року (а. с. 168).    
Відповідно до детального опису наданої правничої допомоги за Договором, Позивачем у справі №906/393/23 понесені такі витрати на правничу допомогу:
·          підготовка та подання позовної заяви до Господарського суду Житомирської області до Відповідача - 5000 грн;
·           участь у 3-х судових засіданнях у справі №906/393/23 за позовом до Відповідача - 3000 грн;
·          гонорар за прийняття рішення на користь Позивача в справі №906/393/23 - 8000 грн. Всього 16000 грн (а. с 174 - на звороті).
Також суду подано такі рахунки на оплату (та виставлено їх для оплати для Позивача) під час розгляду справи №906/393/23 в місцевого господарського суду:   №40 від 23 березня 2023 року - на суму 5000 грн; №109 від 3 липня 2023 року - на    суму 1000 грн, №132 від 18 серпня 2023 року - на суму 1000 грн; №134 від 24 серпня 2023 року - на суму 9000 грн (а.с.168 (на звороті), 169 - 170).
Під час розгляду справи №906/393/23 в суді першої інстанції між Позивачем та Відповідачем складено та підписано такі акти надання послуг:  №56 від 23 березня 2023 року - на суму 5000 грн; №94 від 3 липня 2023 року - на суму 1000 грн; №104 від 18 серпня 2023 року - на суму 1000 грн; №105 від 24 серпня 2023 року - на суму 9000 грн (а.с.170 (на звороті), 171-172).
Крім цього, в матеріалах справи є платіжні інструкції, відповідно до яких Адвокатським бюро "Максима Бугайчука" отримано від Позивача кошти за надані послуги на загальну суму 16000 грн (а.с. 172 (на звороті), 173-174).
Позивачем оплачено отриману професійну правничу допомогу та підтверджено даний факт платіжними дорученнями (а.с. 173-174).
У заяві вих. № 165/23 від 25 серпня 2023 року Позивач просив стягнути з Відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 16000 грн з яких 8000 грн гонорару за прийняття рішення на користь Позивача  та 8000 грн витрат що понесені під час розгляду справи.
Щодо додаткового гонорару - гонорару успіху в розмірі 8000 грн (який стягнуто місцевим господарським судом в повному розмірі), то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до    статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При встановленні розміру гонорару, відповідно до частини третьої    статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як "гонорар успіху", проте апеляційний господарський суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року    в справі №904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.
Відтак, враховуючи дані позиції ВПВС, клієнт і адвокат користуючись принципом свободи договору    можуть визначити додаткові вирати між собою у вигляді гонорару успіху, проте вказане вкотре не підпадає під пряме визначення адвокатських послуг, а відповідно не може переносить на іншу сторону (не сторону такого договору).
Суд апеляційної інстанції наголошує, що    апелянт і у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року в справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).
З урахуванням наведеного вище колегія суддів констатує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат в частині професійних послуг адвоката. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.
Апеляційний господарський суд відзначає, що у цій справі підставою для звернення із заявою про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є приписи статтей    126,    129,    244 Господарського процесуального кодексу України, і вимога Відповідача обумовлена саме необхідністю вирішити питання про розподіл сплачених ним судових витрат (визначених як професійна правнича допомога), що відповідно до вказаних норм процесуального права підлягають розподілу між сторонами.
В свою чергу, "гонорар успіху" визначено останнім пунктом в акті приймання наданої правничої допомоги саме як додатковий гонорар, який не включається у вартість надання правничої допомоги та виплачується адвокату після ухвалення судового рішення по даній справі в розмірі 5 % від стягнутої суми (а.с. 167).
Тобто, "гонорар успіху" не є складовою витрат на професійну правничу допомогу.
Одночасно така додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі як "гонорар успіху", за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей    632,    903 Цивільного кодексу України    та    статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, так як і не є професійною правничою допомогою в розумінні пункту 1 частини 2    статті 126 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що гонорар успіху, визначений пунктом 4    Детального опису та розрахунку наданих послуг (робіт) згідно Договору про надання правничої допомоги не був необхідним, у зв`язку з розглядом даної справи в місцевому господарському суді та не є складовою витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Все вищевказане призводить суд до висновку про неможливість покладення на Відповідача (не на сторону Договору, де передбачено "гонорар успіху") вищеописаного "гонорару успіху" як ніби-то професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 8000 грн, з огляду на що суд апеляційної інстанції відмовляє в його покладені на Відповідача.
Відповідно, апеляційний господарський суд вважає доводи апеляційної скарги апелянта щодо незаконності додаткового рішення обгрунтованими в частині покладення на Відповідача «гонорару успіху» в розмірі 8000 грн.    
З огляду на усе вищезазначене, приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує додаткове рішення Господарського суду Житомирської області в частині покладення на Відповідача гонорару успіху в розмірі 8000 грн, шляхом прийняття в цій частині нового судового рішення про відмову в покладенні на Відповідача «гонорару успіху».

Відтак, зважаючи на відмову в стягненні 8000 грн гонорару за прийняття рішення на користь Позивача, колегія суду досліджуючи заяву Позивача в частині стягнення  8000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції, зауважує таке.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 24 серпня 2023 року    в справі №906/393/23  позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача  353323 грн 20 коп. основного боргу, 107108 грн 81 коп. інфляційних втрат, у стягненні 227858 грн 40 коп. боргу, 64074 грн 55 коп. інфляційних втрат  відмовлено.
Тобто позовні вимоги задоволено на 61,2 % від заявлених позовних вимог.
В силу дії частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У заяві вих. № 165/23 від 25 серпня 2023 року Позивач просив стягнути з Відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 16000 грн з яких 8000 грн гонорару за прийняття рішення на користь Позивача  та 8000 грн витрат що понесені під час розгляду справи.
Відтак, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, колегія суду приходить до висновку, що судові витрати на правничу допомогу, в силу дії частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України,  мають бути задоволені пропорційно до задоволених вимог, а саме: 8000 грн *61,2%, що становитиме 4896 грн. 
При цьому, як вже вказано вище, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Згідно з частиною 4    статтею 126 Господарського процесуального кодексу України    розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4    статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Аналогічну правову позицію викладено і у постановах Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі №903/390/18, від 21 січня 2020 року в справі №916/2982/16, від 7 липня 2020 року в справі №914/1002/19.
У разі недотримання вимог частини 4  статті 126 Господарського процесуального кодексу України    суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 6    статті 126 Господарського процесуального кодексу України    встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В силу дії частини 1    статті 169 Господарського процесуального кодексу України    при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Аналогічна позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020    року в справі № 755/9215/15-ц.
Частиною 8    статті 129 Господарського процесуального кодексу України    передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Колегія суддів приймає до уваги, що Рішення    Господарського суду Житомирської області від 24 серпня 2023 року в справі №906/393/23 позов задоволено частково.
При цьому місцевим господарським судом покладено на Відповідача в повному обсязі (16000 грн) судові витрати на правничу допомогу адвоката, з покликанням при цьому на частину 9 статтю 129 Господарського процесуального кодексу України.
Також, як вже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4   статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у якій йдеться, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Застосування підходу, за якого розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із переглядом рішення суду, ставиться у залежність від результату вирішення спору по суті, додатково свідчить про те, що до такого розподілу застосовується загальне правило, передбачене частиною 4   статтею 129 Господарського процесуального кодексу України   (зокрема й пункту 3 цієї норми).
В той же час, умови  щодо застосування частині 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме зазначення про те, що спір виник внаслідок неправомірних дій сторони, стосуються обставин, які встановлюються під час розгляду позовних вимог, а саме чи порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, саме неправомірними діями відповідача, що й зумовлює, не зважаючи на пропорційність задоволених позовних вимог, застосування судом частини 9 статті  129 Господарського процесуального кодексу України в частині розподілу судового збору за результатами розгляду позовних вимог.
В той же час, при поданні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судом не досліджуються обставини щодо  неправомірних дій сторони, які призвели до виникнення спору, а досліджуються докази на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката,  співмірність заявлених витрат з призми  частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.    
Згідно з частиною 5 статею 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;  чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;  поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;  дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Дана правова позиція наведена і в додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 квітня 2023 року по справі № 910/3517/22.
Вказане, в свою чергу, свідчить про помилковість висновків місцевого господарського суду, висвітлених в оспорюваному додатковому рішенні.    
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію саме реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відтак, розподіл судових витрат на правничу допомогу не є співмірним розподілу судового збору та може ставиться в залежність від результатів його покладення на відповідача, що в свою чергу  свідчить про безпідставність обгрунтувань місцевого господарського суду в частині покладення витрат на правничу допомогу в повному обсязі на Відповідача саме з позиції покладення судового збору на Відповідача.  
З огляду на вказане суд апеляційної інстанції констатує, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн (за мінусом відхиленого судом вище "гонорару успіху") не є завищеною чи не співмірною. В той же час, апеляційний господарський суд вирішуючи дане питання враховує факт часткового задоволення позову, в зв`язку з чим застосовує приписи частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.  
Відтак, підсумовуючи усе вищеописане, колегія суду оцінивши заявлені Позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, доведеність понесених судових витрат в місцевому господарському  суду  в правовому полі частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, прийшла до висновку, що заява Позивача  про відшкодування витрат, підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 4896 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката. З огляду на все вищеописане в стягненні 11104 грн витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції відмовляє.
Даний розподіл судових витрат є оптимальним та відповідає критерію необхідності та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що відповідає вимогам статей  126,  129 Господарського процесуального кодексу України та сталій практиці Європейського суду з прав людини.
За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України      підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі усього вищевстановленого, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Відповідача слід задоволити, додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 1 вересня 2023 року в справі №906/393/23 скасувати та прийняти нове додаткове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового рішення задоволити частково.  
Керуючись статтями      126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд -

                             ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 24 серпня 2023 року в справі №906/393/23  - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 1 вересня 2023 року в справі №906/393/23 - задоволити.
3. Рішення Господарського суду Житомирської області від 24 серпня 2023 року в справі №906/393/23 - залишити без змін.
4. Додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 1 вересня  2023 року в справі №906/393/23 - скасувати.
5. Прийняти нове додаткове рішення, яким заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир-Агробудіндустрія" від 25 серпня 2023 року про ухвалення додаткового рішення задоволити частково.
6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Українські авіаційні системи" (10025, м. Житомир, вул. Промислова, 10, код ЄДРПОУ 40358580) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомир - Агробудіндустрія" (10025, м. Житомир, вул. Промислова, 10, код ЄДРПОУ 03379632) - 4896 грн витрат на професійну правничу допомогу.
7. В задоволенні решти заяви відмовити.
8. Господарському суду Житомирської  області видати відповідний наказ.
9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
10. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
11. Справу № 906/393/23 повернути Господарському суду Житомирської  області.
Повний текст постанови виготовлено 8 листопада 2023 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.