ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 грудня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/11835/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Щербака А.А. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Малиш Н.І.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року (суддя Сліпець Н.Є.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог,-
                                                                      
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року позов задоволено.
Суд вирішив визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2020 року № Ф-4223-53 на суму 29 293,44 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2022 року № Ф-4223-53У на суму 37 788,74 грн., винесені відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок).
Відповідачем подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, судом не було враховано, що за період з 2017 року по 2020 року позивач був зареєстрованим як фізична особа-підприємець та повинен був сплачувати суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а доказів щодо сплати роботодавцем за позивача  за період з 2017 по квітень 2019 року та з квітня 2020 року  по грудень  2020 року до суду надано не було. 
Також зазначено, що стягнуті витрати на професійну правничу допомогу, стягнуті судом є надмірними та необґрунтованими. 
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до пункту 3 частини 1  ст.311 КАС України в порядку письмового провадження, на підставі наявних у ній доказів. 
Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрований з 11.02.2005 фізичною особою-підприємцем, перебував на податковому обліку у відповідача (Головне управління ДПС у Дніпропетровській області) запис №22230170000000422.
31.01.2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4223-53 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 29293,44 грн.
14.10.2022 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу №Ф-4223-53У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 37788,74 грн.
Відповідачем у відзиві зазначено, що сума у вимозі є недоїмкою, розраховується автоматично, загальна сума нарахувань з єдиного внеску на момент спірних відносин складає 37788,74 грн., а саме:
- за 2017 рік по терміну сплати 09.02.2018 року – 8 448,00 грн.;
- за І квартал 2018 року по строку 19.04.2018 року - 2457,18 грн.;
- за ІІ квартал 2018 року по строку 19.07.2018 року - 2457,18 грн.;
- за ІІІ квартал 2018 року по строку 19.10.2018 року - 2457,18 грн.;
- за IV квартал 2018 року по строку 21.01.2019 року - 2457,18 грн.;
- за І квартал 2019 року по строку 19.04.2019 року - 2754,18 грн.;
- за II квартал 2019 року по терміну сплати 19.07.2019 року в сумі 2754,18 грн.;
- за III квартал 2019 року по терміну сплати 21.10.2019 року в сумі 2754,18 грн.;
- за IV квартал 2019 року по терміну сплати 20.01.2020 року - 2457,18 грн.;
- за I квартал 2020 року по терміну сплати 21.04.2020 року - 2078,12 грн. (січень, лютий);
- за II квартал 2020 року по терміну сплати 20.07.2020 року в сумі 1039,06 грн (червень);
- за III квартал 2020 року по терміну сплати 19.10.2019 року в сумі 3178,12 грн.;
- за IV квартал 2020 року по терміну сплати 19.01.2021 року - 2200,00 грн (жовтень, листопад).
Таким чином, вказана вимога включала суму боргу у розмірі 37 788,74 грн. за період з 2017 року по 2020 року.
У зв`язку з несплатою позивачем сум ЄСВ, визначених вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4223-53 від 20.02.2020, відповідач направив для примусового виконання вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4223-53 У від 14.10.2022 як узгоджену.
Позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем правомірність оскарженої вимоги  не було доведено.
Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується. 
Як було встановлено судом першої інстнції з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1   зареєстрований з 11.02.2005 фізичною особою-підприємцем, перебуває на податковому обліку у відповідача (Головне управління ДПС у Дніпропетровській області) запис №22230170000000422.
Матеріали справи містять копію трудової книжки серії НОМЕР_2 , з якої вбачається що у період з 17.04.2019 по 21.04.2020 позивач працював найманим працівником (водієм) на Товаристві з обмеженою відповідальність «Міко-Транс-1».
У період з квітня 2019 року по грудень 2019 року, у період з січня по квітень 2020 року, за позивача страхові внески сплачував роботодавець (ТОВ «Міко-Транс-1»), виконуючи обов`язки податкового агента.
У матеріалах справи наявні Індивідуальні відомості застрахованої особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з яких вбачається сплата за позивача ЄСВ роботодавцем ТОВ «Міко-Транс-1» у період з квітня 2019 року по грудень 2019 року, у період з січня по квітень 2020 року.
Доказів отримання позивачем у цей період інших доходів, зокрема від провадження ОСОБА_1 господарської діяльності матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що враховуючи, що у період з квітня 2019 року по грудень 2019 року, та у період з січня по квітень 2020 року, за який нарахована недоїмка з єдиного внеску, за позивача сплачував єдиний внесок роботодавець, суд доходить висновку про відсутність підстав для нарахування позивачу недоїмки з єдиного внеску за вказаний період у статусі фізичної особи-підприємця, а тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) винесено відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктами 3 і 10 ч.1 ст.1 Закону України №2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим п.1 ч.1 ст.4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону України №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Законом України від 06.12.2016р. №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України №2464-VІ, що діють з 01.01.2017р., зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄСВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.
Відповідно до абз.1 п.1 та п.2 ч.1 ст.7 Закону України №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст. 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно ч.12 ст.9 Закону України №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України №2464-VI №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону України №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
Також суд першої інстанції вірно врахував щодо відсутності сплати єдиного соціального внеску за позивача як найманого працівника у інших періодах (2017-2020 роках), відсутність повноважень замість податкового органу здійснювати розрахунки податкових зобов`язань зі сплати податків суб`єктами господарювання. Такі функції належать виключно відповідачу як суб`єкту владних повноважень та фіскальному органу.
Нормами    Податкового кодексу України    встановлено, що виключно податкові органи наділені повноваженнями визначення розміру грошових зобов`язань та штрафних санкцій, що підлягають накладенню на платників податків.
Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу. 
У позовній заяві представник позивача просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5  908 грн.
На підтвердження цих витрат позивачем було надано договір про надання правової допомоги 29 від 15.02.2023, акт №2 приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правової допомоги №29 від 15.02.2023, копію квитанції №170519 від 14.03.2023 на суму 5908, 00 грн.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю даної справи, та що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн, що відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, судом першої інстанції вірно було враховано вимоги статей 134, 139 КАС України. 
Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. 
Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.  
   
Головуючий - суддя                                                                      А.А. Щербак 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш