ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«20» грудня 2023 року
м. Харків
справа № 638/15035/21
провадження № 22ц/818/2258/23
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -                 Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач – Харківське квартирно-експлуатаційне управління (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків), 
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Харківського квартирно-експлуатаційного управління (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків) на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2023 року в складі судді Цвіри Д.М.
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року Харківське квартирно-експлуатаційне управління (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати послуг з утримання будинків, споруд, прибудинкових територій та комунальних послуг.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з актом прийняття-передачі основних засобів від 29 грудня 2006 року гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 був переданий від Харківського університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба на баланс Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків, де і обліковуються на теперішній час.

Зазначив, що управління відповідно до своїх завдань та повноважень щомісячно нараховує мешканцям зазначеного будинку плату за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та плату за комунальні послуги, які були спожиті ними впродовж місяця.

Вказав, що станом на 21 вересня 2021 року в кімнаті № 505 будинку АДРЕСА_1 мешкають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також їхні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2021 року у справі № 638/1992/19 з відповідачів стягнуто солідарно заборгованість за період з 01 грудня 2016 року по 01 листопада 2019 року в розмірі 35 347,90 грн та вказана сума погашена ними.

Посилався на те, що відповідачі продовжують не сплачувати рахунки за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій і комунальних послуг.
Згідно розрахунку заборгованості по особовому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 загальна сума заборгованості за надані послуги за період з 01 листопада 2019 року по 01 липня 2021 року складає 40 755 24 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Харківського квартирно-експлуатаційного управління (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків) заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій і за комунальні послуги за період з 01 листопада 2019 року по 01 липня 2021 року в розмірі 40 755,24 грн та судовий збір в розмірі 2 270,00 грн. 

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2023 року у задоволенні позовної заяви Харківського квартирно-експлуатаційного управління (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків) - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківське квартирно-експлуатаційне управління (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків) подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі. Так, не звернув увагу на те, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2021 року у справі № 638/1992/19 має преюдиціальне значення для цієї справи. Вважав, що акт обстеження житлових умов від 14 січня 2022 року, в якому встановлено, що стан житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 характеризується як аварійний, не має жодного значення для розгляду цієї справи, тому що період, за який стягується заборгованість визначено з 01 листопада 2019 року по 01 липня 2021 року. Доказів того, що стан житлового приміщення був аварійним у період заборгованості відповідачами не надано. Окрім іншого, відповідачі дійсно там мешкали, споживали всі комунальні послуги саме в цьому приміщенні. Отже сам факт аварійного приміщення не є підставою для відмови у позові. Зазначив, що до суду першої інстанції було надано розрахунок заборгованості відповідачів у гуртожитку, де встановлено період, за який сплачуються послуги, а також надано довідку, в якій зазначено місце мешкання відповідачів та свідчить про фактичне користування відповідачами наданими комунальними послугами. Посилався на те, що відповідачі не довели того факту, що ними фактично не отримувались або отримувались не в повному обсязі чи неналежної якості зазначені в позові послуги. Відповідачами також не спростовано наданого управлінням розрахунку заборгованості, споживання ними послуг.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківського квартирно-експлуатаційного управління (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків) необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів того, що відповідачі зобов`язані сплачувати комунальні послуги саме за період з 01 листопада 2019 року по 01 липня 2021 року позивач не надав. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з акту прийняття-передачі основних засобів від 29 грудня 2006 року вбачається, що гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 7016 кв м, з датою введення в експлуатацію – 1985 рік, передається Харківським університетом Повітряних Сил імені І. Кожедуба на баланс та в експлуатацію Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків (а.с.5-6).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 01 жовтня 2008 року, а ОСОБА_2 - АДРЕСА_4 з 20 вересня 2000 року (а.с.7-8, 10-11, 21, 22).

Як вбачається з довідки Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків № 4600 від 21 травня 2021 року ОСОБА_1 та члени його родини ОСОБА_2 дружина та сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно мешкають в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.23).

За розрахунком заборгованості за адресою: АДРЕСА_2 заборгованість за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій і комунальні послуги (квартплата, опалення, холодна вода, водовідведення, електроенергія) за період з 01 листопада 2019 року по 31 липня 2021 року становить 40 755,24 грн (а.с.14-15).

Як вбачається з акту обстеження житлових умов заявника від 14 січня 2022 року, стан житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 характеризується як аварійний, кімнати вогкі (а.с.73).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать:  1) житлова послуга-послуга з управління багатоквартирним будинком.  Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім, обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;  поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;  2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 7 вказаного Закону передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Водночас відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Частиною 1 статті 10 вказаного Закону передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором.  Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 7016 кв м, з датою введення в експлуатацію – 1985 рік, передано Харківським університетом Повітряних Сил імені І. Кожедуба на баланс та в експлуатацію Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків.

31 липня 2018 року наказом Міністерства оборони України № 380 була затверджена Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, абзацами 4 і 5 частини 5 розділу IV якої визначено, що оплата комунальних послуг та енергоносіїв, спожитих військовослужбовцями рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які розміщені в спеціально пристосованих казармах, здійснюється військовою частиною в межах кошторисних призначень на відповідний рік. У разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення.

З викладених вище положень убачається, що оплата житлово - комунальних послуг та послуг з утримання будинків здійснюється мешканцями гуртожитків балансоутримувачу будинку або безпосередньо підприємствам, які надають такі послуги за наявності прямих розрахунків між споживачем і постачальником. Оплата комунальних послуг балансоутримувачем будинку на користь компаній, що надають житлово-комунальні послуги, а потім пред`явлення вимоги до споживачів цих коштів сплатити за отримані послуги не суперечить вимогам чинного законодавства.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина 1 статті 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Проте, матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів щодо укладення договорів Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням (Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків) з відповідними підприємствами, що надають житлово-комунальні послуги, а також оплати цих комунальних послуг управлінням на користь компаній, що надають житлово-комунальні послуги.
Таким чином, Харківське квартирно-експлуатаційне управління (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків) не довело, що у житловому будинку АДРЕСА_2 були надані комунальні послуги, а саме за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій і комунальні послуги (квартплата, опалення, холодна вода, водовідведення, електроенергія) за період з 01 листопада 2019 року по 31 липня 2021 року, та того, що позивач оплачує їх.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Харківському квартирно-експлуатаційному управлінню (Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харків) за недоведеністю.

Крім того, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є, зокрема, встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу).
Проте, належних та допустимих доказів проживання та відповідно споживання житлово-комунальних послуг  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  у період з 01 листопада 2019 року по 31 липня 2021 року у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 матеріали справи не містять.
Навпаки, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 01 жовтня 2008 року, а ОСОБА_2 - АДРЕСА_4 з 20 вересня 2000 року.

Щодо довідки Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків № 4600 від 21 травня 2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 та члени його родини ОСОБА_2 - дружина та сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно мешкають в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , колегія суддів ставиться критично, оскільки вона видана самим же позивачем та не підтверджується іншими письмовими доказами.

Таким чином, твердження Харківського квартирно-експлуатаційного управління (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків) про те, що відповідачі дійсно там мешкали, споживали всі комунальні послуги саме в цьому приміщенні, отже сам факт аварійного приміщення не є підставою для відмови у позові, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи (а.с.7-8, 10-11, 21, 22).

Доводи Харківського квартирно-експлуатаційного управління (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків) про те, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2021 року у справі № 638/1992/19 має преюдиціальне значення для даної справи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі за № 638/1992/19 ані Харківське квартирно-експлуатаційне управління (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків), ані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є учасниками справи. 

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Харківське квартирно-експлуатаційне управління (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків) в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківського квартирно-експлуатаційного управління (Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків) – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                І.В. Бурлака

Судді                                                                         Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 20 грудня 2023 року.