ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 202/1817/22
провадження № 61-12390 св 23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,                    Луспеника Д. Д., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксана Михайлівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року у складі судді Кухтіна Г. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2023 рокуу складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.            Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до  ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 
(далі - ТОВ «Кей-Колект»), ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю. О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О. М., про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсним, визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2001 року між ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , 
1991 року народження, як продавцями, та нею, як покупцем, було 
укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 .
Після укладення вказаного договору рієлтор, який займався супроводженням угоди, отримав від неї грошові кошти та оригінали документів, у тому числі паспорт для реєстрації квартири у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Вона зі своєю сім`єю отримала ключі від спірної квартири та вселилась до неї.  
29 жовтня 2008 року спірну квартиру було повторно продано, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , користуючись відсутністю реєстрації договору купівлі-продажу квартири від 15 червня 2001 року, відчужили її ОСОБА_8 
29 жовтня 2008 року між акціонерним інноваційним банком України «Укрсоцбанк» (далі - АІБУ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки № 11406453000/1, за умовами якого ОСОБА_8 , як іпотекодавець, передала в іпотеку спірну квартиру на забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту від 29 жовтня 2008 року № 11406453000 та договору про надання споживчого кредиту від 29 жовтня 2008 року 
№ 11406481000/11406484001, що були укладені між АІБУ «Укрсоцбанк» та нею.
12 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Укрсоцбанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором іпотеки від 29 жовтня 2008 року № 11406453000, укладеним між АІБУ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8 
26 червня 2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано 
за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки від 29 жовтня 2008 року 
№ 11406453000/1, який було укладено з ОСОБА_8 
31 липня 2020 року ТОВ «Кей-Колект» відчужило спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 .
Разом з тим 19 квітня 2021 року вона зареєструвала право власності на вищевказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року. 
13 жовтня 2021 року ОСОБА_2 повторно реєструвала договір купівлі-продажу квартири від 31 липня 2020 року. Після чого 25 жовтня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки № 1802, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку спірну квартиру на забезпечення виконання договору позики у розмірі 50 000 грн, укладеного 25 жовтня 2021 року 
з ОСОБА_3 . Вказані обставини супроводжувалися судовими спорами. 
Таким чином, спірна квартира незаконно вибула з її володіння та неодноразово була відчужена, що порушує її права, як власника нерухомого майна. 
Вона є особою похилого віку, її єдиним доходом є мінімальна пенсія. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її донька - ОСОБА_9 , яка перед смертю важко хворіла і потребувала постійного лікування. 
З врахуванням викладеного  ОСОБА_1 просила суд витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 31 липня 2020 року, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 та скасувати відповідні записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір іпотеки № 1802, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати запис про іпотеку; визнати право власності на спірну квартиру за нею.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року позов  ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 31 липня 2020 року, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. та скасовано записи від 13 жовтня 2021 року № 444968808, від 31 липня 2020 року 
№ 37577260 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Визнано недійсним договір іпотеки № 1802, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і скасовано запис про іпотеку від 25 жовтня 2021 року № 44630774 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Визнано право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Витребувано квартиру 
АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Стягнуто з  ОСОБА_2 , ТОВ «Кей-Колект», 
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1 518,48 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , і ОСОБА_1 було нотаріально посвідчено 15 червня 2001 року, то саме із цієї дати у ОСОБА_1 виникло право власності на спірну квартиру. Вищевказаний правочин у встановленому законом порядку оспорено не було, недійсним він не визнавався, тому безпідставними є доводи відповідачів щодо неукладеності цього правочину.
Отже, спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волею, на підставі договорів, укладених особами, які не мали права її відчужувати.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивачки щодо визнання недійсними оспорюваних правочинів підлягають задоволенню для захисту та відновлення її прав, а також з метою недопущення повторної реєстрації права власності на спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 31 липня 2020 року, договором іпотеки від 25 жовтня 2021 року № 1802.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2023 рокуапеляційні скарги ОСОБА_2 , ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року скасовано у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири 
від 31 липня 2020 року, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 і скасування записів від 13 жовтня 2021 року № 444968808, від 31 липня 2020 року № 37577260 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру 
АДРЕСА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно; визнання недійсним договору іпотеки № 1802, укладеного між 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і скасування запису про іпотеку 
від 25 жовтня 2021 року №44630774 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно; визнання права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 у цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з моменту нотаріального посвідчення 15 червня 2001 року договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , і ОСОБА_1 , у позивачки виникло право власності на спірну квартиру. Вказані обставини підтверджуються рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року у справі 
№ 2/0417/82/12, яким апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 
ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 грудня 2012 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , треті особи - відділ громадянства, реєстрації та міграції фізичних осіб Індустріального районного відділу Дніпровського міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, житлове комунальне підприємство «Північне» про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено. Позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 29 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , скасовано запис про державну реєстрацію права власності, за реєстраційним № 24865519, ОСОБА_8 на спірну квартиру. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Договір купівлі-продажу спірної квартири від 15 червня 2001 року, укладений 
між ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої 
дитини - ОСОБА_6 , і ОСОБА_1 , недійсним не визнавався, доказів його нікчемності відповідачами не надано. 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 квітня 2021 року № 254098114 право власності на спірну квартиру 19 квітня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги про визнання за нею права власності задоволенню не підлягають. 
Оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вже не були власниками спірної квартири станом на 29 жовтня 2008 року, а тому вони не мали права на її відчуження та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року 
у справі № 2/0417/82/12 було визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 29 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , тому відсутні правові підстави для визнання недійсними усіх інших правочинів, які були укладені щодо спірної квартири, після 29 жовтня 
2008 року. Належним способом захисту порушених прав позивачки є витребування майна із чужого незаконного володіння.  
Відсутні підстави для скасування записів про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та скасування запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. З позовними вимогами про скасування відповідного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав щодо оскаржуваних договорів позивачка до суду не зверталася.
Враховуючи, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волею, на підставі договорів, укладених особами, які не мали права її відчужувати, апеляційний суд погодився з висновком про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову   ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
ОСОБА_10  у касаційному порядку судові рішення не оскаржила. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 202/1817/22 з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_1 після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 15 червня 2001 року не виконала усі дії, необхідні для повної реалізації права власності, а саме не здійснила державну реєстрацію свого права власності на підставі вказаного договору у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Отже,  ОСОБА_1 було допущено порушення положень закону, не виконано обов`язок щодо реєстрації свого права, унаслідок чого виникли чисельні судові спори між сторонами.
Після ухвалення рішення апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 11 вересня 2013 року у справі № 2/0417/82/12  ОСОБА_1 повторно допустила порушення закону, оскільки не звернулася до органів реєстраційної служби для проведення за нею реєстрації права власності на спірну квартиру. Отже, у позивачки не виникло права власності на спірну квартиру, вона не довела порушення своїх прав. 
ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, а суди поклали на неї надмірний тягар, позбавивши її квартири. 
ТОВ «Кей-Колект» лише 05 жовтня 2023 року подало письмові пояснення, в яких доповнило доводи касаційної скарги, тобто поза межами строку на касаційне оскарження. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України). З огляду на зазначене Верховний Суд залишає письмові пояснення без розгляду. Подібні висновки викладені 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі 
№ 638/13683/15-ц (провадження № 14-680 цс 19).
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що ОСОБА_11 та неповнолітній дитині - ОСОБА_6 , 
1991 року народження, на праві спільної сумісної власності належала квартира 
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 квітня 2000 року (а.с. 94, т. 1).
У червні 2001 року виконавчим комітетом Індустріальної районної ради прийнято рішення № 487 про надання дозволу ОСОБА_11 на продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 , при наявності неповнолітнього сина - ОСОБА_12 , 1991 року народження (а.с. 96, т. 1).
15 червня 2001 року ОСОБА_5 , яка діяла у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , як продавці, та ОСОБА_1 , як покупець, уклали договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири її продаж вчинено за шість тисяч сімсот дев`яносто шість грн, які продавці отримали від покупця - ОСОБА_1 до підписання цього договору. Право власності на квартиру, яка відчужується, виникає у покупця з моменту підписання цього договору. Вказаний договір складено у двох примірниках, з яких один залишається у справах приватного нотаріуса Лобуренко І. Ю., а другий видається покупцю. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лобуренко І. Ю., зареєстровано у реєстрі за № 1289 викладено на нотаріальному бланку АЕВ №023560 (а.с. 93, т. 1).
Згідно з копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 вересня 2008 року № 20390426 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 
(а.с. 27, т. 2).
29 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , інтереси якої представляла ОСОБА_13 на підставі довіреності, як продавцями, та ОСОБА_8 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за умовами якого ОСОБА_8 придбала квартиру 
АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем А. С., зареєстровано в реєстрі 1285 (а.с. 21, т. 2).
29 жовтня 2008 року між АІБУ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки № 11406453000/1, за умовами якого ОСОБА_8 , як іпотекодавцем, на забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту від 29 жовтня 2008 року № 11406453000 та договору про надання споживчого кредиту від 29 жовтня 2008 року № 11406481000/11406484001, що були укладені між нею та АІБУ «Укрсоцбанк», передано в іпотеку спірну квартиру.
12 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Укрсоцбанк» відступило 
ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором іпотеки від 29 жовтня 2008 року 
№ 11406453000. 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року 
у справі № 2/0417/82/12 апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 
ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 14 грудня 2012 року скасовано. У задоволенні позову  ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , треті особи: 
відділ громадянства, реєстрації та міграції фізичних осіб Індустріального районного відділу Дніпровського міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, житлове комунальне підприємство «Північне», про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Скасовано запис про державну реєстрацію права власності, за реєстраційним № 24865519, ОСОБА_8 на квартиру 
АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 171 грн (а.с.9, 10, т. 1).
Судом при розгляді справи № 2/0417/82/12 встановлено, що згідно з положеннями закону на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 15 червня 
2001 року, між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , набуття права власності не пов`язувалось з його державною реєстрацією, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не набула права власності на спірну квартиру, оскільки договір купівлі-продажу не був зареєстрований у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 
від 15 червня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вже не були її власниками, вони не мали права на її відчуження, а тому укладений 29 жовтня 2008 року договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_8 визнано недійсним. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру було відмовлено у зв`язку із тим, що її право власності на спірну квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року.
26 червня 2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки від 29 жовтня 2008 року 
№ 11406453000/1; дублікату договору іпотеки від 01 березня 2019 року; договору відступлення прав вимоги від 12 грудня 2011 року за договором іпотеки 
(а.с. 109, т. 1).
31 липня 2020 року між ТОВ «Кей-Колект», як продавцем, та ОСОБА_2 , 
як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого 
ОСОБА_2 придбала квартиру 
АДРЕСА_1 (а.с. 99, 100, т. 1).
31 липня 2020 року ОСОБА_14 надав заяву (згоду) у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричці Ю. О., відповідно до якої підтвердив, що спірна квартира набувається його дружиною - ОСОБА_2 
за грошові кошти, які є її особистою приватною власністю. У заяві вказав, що право власності на вказане майно він не набуває, воно буде вважатися особистою приватною власністю його дружини - ОСОБА_2 (а.с. 104, т. 1).
31 липня 2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу від 31 липня 2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №218653296 (а.с. 19-23, т. 1).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 квітня 2021 року № 254098114 право власності на спірну квартиру 19 квітня 2021 року було зареєстровано за ОСОБА_1 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 
Кейтельгіссер О. М., підстава для державної реєстрації - договір купівлі-продажу, виданий 26 липня 2010 року, серія 1592 (а.с. 16, т. 1).
13 жовтня 2021 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 
Кейтельгіссер О. М. за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 
від 31 липня 2020 року, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційною довідкою від 29 жовтня 
2021 року № 281972525 (а.с. 20-23, т. 1).
Відповідно до інформаційної довідки від 29 жовтня 2021 року № 281972525 спірна квартира 31 липня 2021 року стала предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 25 жовтня 2021 року № 1802, відповідно до якого іпотекодавцем є - 
ОСОБА_2 , а іпотекодержателем - ОСОБА_3 , умовами якого є забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики 
від 25 жовтня 2021 року у розмірі 50 000 грн, номер запису про іпотеку: 44630774 (а.с. 20-23, 204-208, т. 1).
На підставі договору іпотеки від 25 жовтня 2021 року № 1802 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О. М. 25 жовтня 2021 року було накладено обтяження на спірну квартиру, в якому обтяжувачем є ОСОБА_3 , номер запису обтяження 44630668 (а.с. 20-23, № 1).
Відповідно до інформаційної довідки від 29 жовтня 2021 року № 281972525 станом на 20 січня 2009 року власником спірної квартири є ОСОБА_8 , на підставі договору купівлі-продажу № 422482 реєстр № 1285, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А. С. 
(а.с. 20-23, т. 1).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 
2022 року у справі №202/6687/20 у задоволенні позову ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення відмовлено. Судом при розгляді справи установлено, що спірна квартира належить на праві власності 
ОСОБА_1 , а співвідповідач ОСОБА_4 є її донькою, які проживають у цій квартирі та яка є єдиним їх житлом. Крім цього, суд також враховує, що квартира повторно вибула з володіння відповідача ОСОБА_1 , яка є законним її власником, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про виселення. З 2001 року у спірній квартирі проживають 
ОСОБА_1 та її донька - ОСОБА_4 (а.с. 65-71, т. 2)
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси
у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон
або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно з частиною першою статті 128 ЦК УРСР, чинного на час укладення позивачкою договору купівлі-продажу, право власності (право оперативного  управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в  потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
У статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння
(стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі 
№ 372/266/15-ц, провадження № 14-396 цс 19, зробила висновок, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року
у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636 цс 18, викладено висновок про те, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року
у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636 цс 18, також зроблено висновок, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що позивачка після укладення нотаріально посвідченого договір купівлі-продажу спірної квартири від 15 червня 2001 року між ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , і ОСОБА_1 , набула право власності на спірну квартиру. Такі висновки судів спростовують доводи касаційної скарги у частині посилання на нездійснення позивачкою реєстрації права власності, ці доводи не спростовують правомірності набуття ОСОБА_1 у власність спірного майна. 
Ураховуючи викладене, суди, апеляційним судом скасовано рішення районного суду у частині задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсним і визнання права власності та відмовив у задоволенні цих вимог, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло з фактичного володіння ОСОБА_1 поза її волею, оскільки у відповідачів були відсутні правові підстави для повторного продажу спірної квартири. 
Таким чином, суди дійшли вірного висновку про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння  ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира вибула з власності позивачки поза її волею. Такий спосіб захисту порушених прав 
ОСОБА_1 є ефективним. 
Посилання касаційної скарги на неможливість витребування із власності  ОСОБА_2 спірної квартири, так як вона є добросовісним набувачем, на увагу не заслуговують, оскільки згідно з положеннями частини першої статті 388 ЦК України витребування майна можливе і у добросовісного набувача, 
а недобросовісність дій  ОСОБА_1 судом не встановлено, що могло би бути підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги. Вказане узгоджується з пунктом 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190 цс 20). 
Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадку витребування квартири 
з володіння кінцевого набувача законодавство України надає йому 
додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Отже,  ОСОБА_2 
не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу 
до ТОВ «Кей-Колект», в якого вона придбала квартиру, зокрема, про стягнення сплаченої її вартості (подібні правові висновки викладені у пункті 9.24. у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі 
№ 206/4841/20 (провадження № 14-55 цс 22).
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного 
суду- без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 
2023 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Б. І. Гулько
 
                                                                                                Г. В. Коломієць
 
Д. Д. Луспеник