ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       14 грудня 2023 року                   м. Чернівці                Справа № 723/2763/22

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
секретар: Факас А.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Бужори В.Т., дата складання повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину та коштів на утримання повнолітнього сина, посилаючись на те, що з 01.11.1998 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 12.05.2022 року на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області.
Від вказаного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наголошує, що до розірвання шлюбу сторони почали проживати окремо і відповідач належну матеріальну допомогу по вихованню та утриманню дітей не надавав, духовним та фізичним розвитком дітей цікавився мало, а у зв`язку із карантином та військовим станом в країні їй стало важко самостійно утримувати двох дітей.
Звертала увагу суду на те, що згідно довідки №536 від 20.05.2022 року Міжнародного гуманітарного університету за період навчання з 01.09.2020 року по 20.05.2022 року студент другого курсу освітньо-кваліфікаційного рівня «Магістр» спеціальності 081 «Право» ОСОБА_6 сплатив 53 700 грн. В теперішній час з травня 2022 року ОСОБА_6 служить в ЗСУ і навчається заочно, однак виходячи з обов`язку відповідача утримувати повнолітнього непрацездатного сина до досягнення ним 23 років або припинення навчання, з нього підлягає стягненню половина грошових коштів, витрачених на навчання сина на денній формі в розмірі 26 850 грн.

Провадження №22-ц/822/974/23
Також посилалася на те, що через необхідність рівняння зубів ОСОБА_7 позивачкою було укладено договір №01-02/2022 від 01.02.2022 року з надання платних медичних послуг зі стоматології в медичному кабінеті ФОП ОСОБА_8 , де попередня вартість таких послуг склала 39 000 грн.
На підставі наведеного, з урахуванням вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини, просила стягнути з ОСОБА_2 : аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 в розмірі всіх видів заробітку (доходу), щомісяця до досягнення ним повнолітня, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та додаткові витрати на його лікування разово в розмірі 19 500 грн, а також витрати у розмірі від вартості навчання ОСОБА_6 , що складає 26 850 грн.
Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 аліменти з утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), щомісяця до досягнення ним повнолітня, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 додаткові витрати на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_7 разово в розмірі 19 500 грн та.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 кошти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6 в розмірі 26 850 грн разово. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні сторона відповідача у своїй апеляційній скарзі просить вказане рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
Зазначає, що про розгляд справи повідомлений не був, копію позовної заяви не отримував, про рішення суду дізнався під представника Сторожинецького ВДВС.
Стверджує, що під час ухвалення рішення у справі позивач не повідомила суд про обставини, які суттєво впливають на визначений розмір аліментів, а саме те, що ОСОБА_2 в повній мірі сплатив додаткові витрати на сина ОСОБА_10 , що підтверджується довідкою про рух коштів, де в період з 08.04.2022 року по 18.04.2023 року перерахував на особовий рахунок сина ОСОБА_10 189 682 грн, а також в період 08.04.2022 року по 18.04.2023 року перерахував на особовий рахунок сина ОСОБА_11 318 951 грн.
Також вважає, що безпідставним є стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_10 у розмірі частки всіх видів заробітку, оскільки позивачка понад 5 років не займається вихованням та утриманням синів, оскільки перебуває за кордоном. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав, що діюче законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини. Позивач скористалася своїм правом, визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у частці від доходу батька та обопільним обов`язком батьків утримувати дитину.
Стягуючи додаткові витрати на дітей (лікування та навчання) суд першої інстанції виходив з того, що такі доведені та підлягають стягненню в частині з відповідача разово. 
Зазначене рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає не в повній мірі.
Обставини справи щодо перебування сторін спору у шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 12.05.2022 року (справа №723/292/22), народження у шлюбі 10.04.1999 року сина ОСОБА_11 та ІНФОРМАЦІЯ_3 сина ОСОБА_10 сторонами визнається та не спростовується (а.с.5-6).
Згідно довідки №563 від 16.08.2022 року, виданої Міжнародним гуманітарним університетом Чернівецьким інститутом, в період з 01.09.2020 року по 20.05.2022 року студент 2-го курсу освітньо-кваліфікаційного рівня «Магістр», спеціальність 081 «Право» денної форми навчання ОСОБА_6 сплатив 53 700 грн (а.с.10).
З протоколу погодження договірної ціни на виконання робіт укладеного між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 договору №01-02/2022 від 01.02.2022 року сторони досягли згоди щодо вартості медичних послуг щодо встановлення брекетів ОСОБА_7 в сумі 39 000 грн (а.с.11-16).
Довідкою МОУ ВЧ НОМЕР_1 №69 від 22.06.2022 року підтверджується, що ОСОБА_2 з 23.03.2022 року по час видачі довідки бере безпосередню участь у бойових діях на території Донецької області (а.с.66).
Відповідно до виписки по витратам по картці/рахунку НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору SAMDNWFC00074997436, виданої АТ КБ «ПриватБанк» 19.04.2023 року ОСОБА_2 , у період з 01.04.2022 року по 19.04.2023 року останній здійснив перекази на картрахунки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.76-88).
Щодо стягнення аліментів у розмірі від частки всіх видів на утримання ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитини.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн.
Отже за вказаного вище можна зробити висновок, що аліменти - це кошти необхідні для забезпечення дитини усім необхідним для повноцінного розвитку, а тому встановивши розмір доходу відповідача чи його відсутність, суд має встановити реальні потреби щодо належного утримання дитини і виходячи з цього визначати розмір аліментів.
Так, визначаючи розмір аліментів у конкретній справі, суд має з`ясувати необхідний рівень коштів який є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому має враховуватись стан здоров`я, матеріальне становище дитини, її вік, місцевість де вона проживає, щомісячні потреби, витрати пов`язані з навчанням, відвідування дитиною гуртків, спортивних секцій тощо.
Стороною відповідача на спростування доводів позовної заяви та мотивів рішення суду першої інстанції, у цій частині не надано жодних доказів щодо матеріального стану відповідача, його неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі за станом здоров`я, перебування на його утриманні інших осіб, тощо.
Доводи апелянта з приводу того, що позивачка не займається вихованням та утриманням синів, а тому в задоволенні вимоги про стягнення частки аліментів на утримання їх спільного сина ОСОБА_10 слід відмовити, є безпідставним та суперечить вимогам чинного законодавства.
Крім того, твердження, що позивачка перебуває за межами України, належними та допустимими доказами не доведено, а посилання на акт обстеження житлово-побутових умов №118 від 21.04.2023 року (а.с.64) не є таким доказом, так як факт перебування ОСОБА_9 за кордоном понад 5 років вказано зі слів ОСОБА_2 і не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку утримувати свого неповнолітнього сина.
Таким чином, визначений судом розмір аліментів, на думку колегії суддів, відповідатиме принципам розумності й справедливості, а також рівності між батьками в утриманні дитини. При цьому, сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів за наявності до цього підстав.
Щодо стягнення додаткових витрат на лікування сина ОСОБА_12 , то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той і батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Відповідно до вимог Закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою.
Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.
У постанові від 13 вересня 2017 у справі №6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно з яким СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних ї здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,роз`яснив, що за змістом ст. 185 Сімейного кодексу України передбачено участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом), визначаються у твердій грошовій сумі, оскільки йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування-виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесенні у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.
Виходячи з аналізу вказаних норм, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Дійсно, матеріали справи місять протокол погодження договірної ціни на виконання робіт між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на 39 000 грн та договір №01-02/2022 про надання платних медичних послуг від 01.02.2022 року, за яким замовник доручає, а Виконавець приймає на себе обов`язок надати медичні послуги пацієнту по постановці брекет системи метал на замках (п.2.1.), а п.3.3. визначено, що оплата наданих пацієнту медичних послуг здійснюється в розмірі 100% до надання послуги або після її надання, а також оплата може проводитися частинами, за умови узгодження з Виконавцем.
Однак, матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних доказів необхідності встановлення сину системи брекет (медичних документів із встановленням діагнозу та призначенням відповідного лікування), отримання таких послуг та оплати обумовленої суми за надання зазначених вище послуг, що позбавляє можливості суд дійти висновку, що встановлення системи брекет викликані особливими обставинами та про дійсне понесення зазначених витрат з боку позивача, що судом першої інстанції залишено поза увагою і є підставою для відмови в задоволенні вказаної вимоги.
Щодо стягнення витрат на утримання повнолітнього сина ОСОБА_13 на період навчання, то колегія суддів вказує наступне.
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування ст.199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 Постанови Пленуму від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа №199/9339/16-ц.
У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).
Такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року №6-1296цс15, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі №622/373/16-ц, від 25 лютого 2020 року у справі №521/4397/17.
Дійсно, в матеріалах справи наявна довідка, видана навчальним закладом (а.с.10), згідно якої вбачається, що сплата за період навчання з 01.09.2020 року по 20.05.2022 року у розмірі 53 700 грн здійснена саме ОСОБА_6 , а доказів того, що такі витрати понесла саме позивач, матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для задоволення цієї вимоги на її користь, що також не було досліджено судом першої інстанції належним чином.
Крім того, колегія суддів вказує, що виписка по витратам по картці/рахунку ОСОБА_2 свідчить про прийняття ним участі в матеріальному утриманні своїх синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у період з 08.04.2022 року по 18.04.2023 року.
Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 листопада 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про стягнення разово додаткових витрат на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_7 та стягнення разово коштів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_13 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. У задоволенні вказаних вимог відмовити.
В іншій частині заочне рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                        І.Н. Лисак

Судді:                                                І.М. Литвинюк

                                                               І.Б. Перепелюк