Дата документу 08.12.2023 Справа № 323/879/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
         Єдиний унікальний № 323/879/21                                            Головуючий у 1 інстанції 
         № провадження 22-ц/807/2006/23 Боєв Є.С.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2023 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       Головуючого:                Бєлки В.Ю.
               Суддів:                        Крилової О.В.
                               Онищенка Е.А.

       розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Істамової Ірини Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, стягнення безпідставно списаних коштів та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, стягнення безпідставно списаних коштів та моральної шкоди, посилаючись на те, що у березні 2011 року вона отримала кредитний ліміт від АТ КБ «ПриватБанк» на платіжну карту, після підписання анкети-заяви б/н від 30 березня 2011 року, відповідно до якої їй були надані кошти для використання в особистих цілях. 
За перебігом деякого часу їй збільшували ліміт коштів на платіжній картці, а також почалися відрахування з коштів, які надходили від держави (соціальна допомога на дітей до 3 років та виплати багатодітній матері). 
Списання були не лише на «Погашення простроченої заборгованості» та «Погашень обов`язкових платежів», але і на «Списання пені за прострочку за кредитом понад 100 грн.», «Списання відсотків за використання кредитного ліміту, за ставкою 3,6 відсотка», а також «Списання страхового платежу за договором «Страхування кредитного ліміту». 
Вказує, що останній договір не укладався, з його умовами вона не була ознайомлена. З її боку було підписано лише анкету-заяву.
Зазначає, що у вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 21 січня 2021 року Оріхівським районним судом Запорізької області було ухвалено рішення по справі № 323/2103/20, яким було відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог. Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року було залишено апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вважає, що відповідачем безпідставно списувалися грошові кошти на підставі неукладеного договору споживчого кредитування, а саме:
- пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. – на загальну суму 800 грн., за весь час користування (з 30.03.2011 року по 01.06.2020 року);
- кошти, списані за операціям по рахунку під назвою «Списання відсотків за використання кредитного ліміту. За ставкою 3.6 відсотка» – на загальну суму 33 600 грн., за весь час користування (з 30.03.2011 року по 01.06.2020 року);
- кошти, списані по операції «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» – на загальну суму 5 318 грн., за весь час користування (з 30.03.2011 року по 01.06.2020 року),
а всього на суму 39 718 грн., що були стягнуті без законних на те підстав.
Також зазначає, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, адже неправомірні відносини тривали майже 9 років, протягом яких відповідач кожного дня відраховував її особисті кошти та кошти її дітей (соціальна допомога). Моральну шкоду оцінює в 20 000 гривень.
Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати кредитний договір укладений на підставі анкети – заяви від 30 березня 2011 року б/н, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 припиненим, стягнути з відповідача судові витрати в частині витрат на правову допомогу, стягнути з відповідача надмірно сплачені кошти за користування кредитним лімітом у розмірі 39 718,00 грн. та стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2023 року про виправлення помилки, позов задоволено частково.
Визнано припиненим кредитні правовідношення, що виникли на підставі договору б/н від 30 березня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 39 718,00 грн. 
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 666,67 грн. 
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави в особі Державної судової адміністрації судовий збір в розмірі 2 270,00 грн.
У апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І.В. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Не враховано, що підставою для списання грошових коштів є отримана згода на списання грошових коштів, оскільки між позивачем та відповідачем був укладений договір. Залишилось поза увагою, що банком заявлялось клопотання щодо застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. Також вважає, що оскільки позивачем не надано доказів наявності моральних страждань, відсутні докази, якими підтверджується причинний зв`язок завданої моральної шкоди, тому у суду були відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Крім того, суд без достатніх правових підстав стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правовому допомогу. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» , правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з  ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_2 ), шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.
Відповідно до довідки між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 06.09.2012 року, термін дії до 06/16; № НОМЕР_2 дата відкриття 24.03.2012 року, термін дії 03/20 та № НОМЕР_2 дата відкриття 27.07.2016 року, термін дії 03/20.
Згідно з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , станом на 06.06.2012 року встановлений кредитний ліміт 300,00 грн., 18.06.2015 року збільшено кредитний ліміт до 2 000,00 грн., 04.01.2016 року збільшено кредитний ліміт до 5 000,00 грн., 04.01.2016 року зменшено кредитний ліміт до 4 000,00 грн., 23.05.2017 року кредитний ліміт збільшено до 14 000,00 грн., 22.11.2018 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. 
Отримання та користування перевипущеними картками підтверджується випискою по рахунку, в якій відображено як зняття кредитних коштів, так і погашення.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року, у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 р. встановлено наступні обставини, які не підлягають доказуванню: «…в період між 30.03.2011 року та 30.06.2020 року відповідач ( ОСОБА_1 ) використала доступних їй за допомогою кредитної картки коштів на загальну суму 53 059,15 грн., а поповнена була картка за цей же період грошовими коштами на загальну суму 50 086,16 грн.».
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). 
В рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 року вказано: «Таким чином судом встановлено, що підстав для стягнення з відповідача ( ОСОБА_1 ) будь-яких коштів в порядку ст. 530 ЦК України також немає, оскільки сума коштів, фактично внесених відповідачем на користь позивача (АТ КБ «ПриватБанк») у спірний період перевищує суму коштів, фактично використаних відповідачем».
Зі змісту рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.01.2021 р. вбачається такий висновок суду: «Відсутність домовленості сторін щодо такої істотної умови кредитного договору, як процентна ставка за користування кредитом, а також умов щодо кінцевого строку повернення кредитних коштів та відповідальності за їх несвоєчасне повернення, означає те, що відповідні зобов`язання між сторонами не виникли, що унеможливлює й задоволення вимог позивача (АТ КБ «ПриватБанк») у цій частині». 
Таким чином, неправомірне списання банком з карткових рахунків позивача коштів з підстав: «Пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.»; «Списання відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,6 відсотка» ; «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту» - в загальній сумі 39 718 грн. є безпідставно набутим майном.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 07 серпня 2019 у справі № 500/2867/18.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 30 серпня 2018 року по справі №334/2517/16-ц, відповідно до ст.1212ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Анкета-заява № б/н від 30 березня 2011 року, підписана сторонами, не містить жодних відомостей про розмір кредитного ліміту, процентну ставку за користування кредитом, строк кредитування, ставки штрафу, пені та комісії тощо.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кошти отримані відповідачем АТ КБ «Приватбанк» без належних правових підстав, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем коштів. 
Судом було вірно встановлено, що нараховуючи проценти за користування кредитом і списуючи нараховані відсотки та кошти на погашення цього кредиту за рахунок того, що ці кошти повинні були перераховуватись на погашення тіла кредиту, Банк діяв безпідставно, тому на підставі статті 1212 ЦК України судом було правомірно стягнуто з Банку уповернення позивачу, як безпідставно набуті кошти.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права.
Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч.ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, з урахуванням вказаних норм в рамках позовної давності позивач ОСОБА_1 має право на стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списаних грошових коштів, у межах заявлених позивачем позовних вимог, що відповідно до розрахунку становить 39 718,00 грн.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин приписи положення статті 1212 ЦК України щодо наслідків набуття майна без достатньої правової підстави. 
Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Виходячи з обставин справи, суд першої інстанції, з урахуванням ч.1 ст.89 ЦПК України, правильно визначив, що сума моральної шкоди з урахуванням принципу справедливості та пропорційності має бути зменшена до 10 000,00 грн. 
Вирішуючи питання, пов`язане з витратами на правничу допомогу, суд врахував факт отримання правничої допомоги в межах цієї справи, надані докази на підтвердження понесених судових витрат та обсяг задоволених позовних вимог. 
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - адвоката Істамової Ірини Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справ, зазначений строк обчисляються з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 08 грудня 2023 року.

               Головуючий:                                                        В.Ю. Бєлка
                                                       
Судді:                                                                О.В. Крилова

                                                                       Е.А. Онищенко