ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                 
 
08 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 643/4274/20
провадження № 61-9665 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
представник ОСОБА_2 - адвокат Романченко Олексій Михайлович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Романченка Олексія Михайловича, на постанову Полтавського апеляційного суду від 29 травня 
2023 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст первісних позовних вимог 
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати останнього таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі 
АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що вона з 11 лютого 2005 року зареєстрована 
і постійно проживає у двокімнатній квартирі 
АДРЕСА_1 . Вказану квартиру отримала 
для проживання її бабуся - ОСОБА_3 , зі своїм чоловіком - 
ОСОБА_4 , де вони проживали разом із її матір`ю - ОСОБА_5 . 
У квартирі також проживав її брат - ОСОБА_6 . 
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_6 помер 
у 2014 році, після чого у квартирі залишилися проживати вона з матір`ю.
Крім того, у вказаній квартирі з 1998 року зареєстрований її брат - ОСОБА_2 , 
проте він у спірній квартирі ніколи не проживав, у квартирі відсутнє його місце 
для сну, відсутні його побутові предмети та особисті речі. Останній ніколи 
не претендував на проживання у квартирі, гроші на оплату комунальних послуг 
не надавав. Вона здійснювала догляд за матір`ю самостійно, брат у цьому 
їй не допомагав. 
Після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона залишилася проживати в указаній квартирі сама, несла всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг і продовжує це робити. 
Зазначає, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації більше 20 років, тобто понад шість місяців, без поважних причин, участі в утриманні спірного житла 
не приймає, а тому втратив право користування спірною квартирою (статті 71, 
72 ЖК України).
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.
 
Короткий зміст зустрічних позовних вимог 
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, в якій просив зобов`язати останню надати йому комплект ключів від вхідних дверей 
до квартири.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він з 01 липня 1998 року зареєстрований у спірній квартирі. ОСОБА_1 із березня 2020 року перешкоджає йому користуватися вищевказаною квартирою. Вона змінила замки на вхідних дверях, не надає йому комплект ключів від дверей, унаслідок чого у нього відсутній доступ до квартири, він обмежений у можливості користуватися нею. 
При цьому у спірній квартирі знаходяться його особисті речі, одяг та меблі.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив суд його зустрічний позов задовольнити.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року зустрічна позовна заява ОСОБА_2 прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2022 року 
у складі судді Поліщук Т. В. у задоволенні первісних позовних вимог 
ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела факт відсутності ОСОБА_2 понад встановлені статтею 71 ЖК України строки 
у спірному жилому приміщенні без поважних причин, факт його непроживання 
у спірній квартирі без поважних причин, а також утрату ним інтересу до спірного житла. ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, іншого житла у власності він не має, а його тривале непроживання в квартирі пов`язано з об`єктивними причинами, що не може бути правовою підставою для визнання його таким, 
що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. 
Крім того, пред`явлення ОСОБА_2 зустрічного позову свідчить 
про його інтерес до спірного житла, а втрата житла будь-якою особою 
є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем за первісним позовом не доведено.
У частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов 
до висновку про відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки ОСОБА_2 не вчиняв активних дій на відновлення свого порушеного права, 
не просив ОСОБА_1 надати йому ключі від вхідних дверей квартири, а факт наявності перешкод у користуванні спірною квартирою судом не встановлений.
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 подала до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду першої інстанції.
Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 25 березня 
2022 року № 14/0/9-22, враховуючи неможливість Харківського апеляційного суду здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність вказаного суду. Визначено територіальну підсудність справ Полтавському апеляційному суду.
 
У жовтні 2022 року вказана справа надійшла до Полтавського апеляційного суду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вищевказане рішення суду першої інстанції.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2022 року 
у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі 
АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір 
у розмірі 2 329,40 грн. 
Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку поданим сторонами доказам 
і показанням свідків, не погодився з висновками районного суду про відмову 
у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , оскільки такі суперечать встановленим обставинам. 
ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі з 2000 року, а ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі до 2001 року, на час розгляду справи судом постійно проживає за іншою адресою: 
АДРЕСА_2 , хоча й зареєстрований у спірній квартирі, 
що підтверджується також відповідним актом від 11 березня 2020 року, складеним за участю сусідів. Відповідач за первісним позовом не несе витрати по утриманню спірної квартири, комунальні послуги не сплачує, його особисті речі в квартирі відсутні. Вищевказаних обставин ОСОБА_2 не спростував, а ОСОБА_1 доведено факт його тривалого непроживання у спірній квартирі без поважних причин.
Вказуючи, що тривале непроживання відповідача за первісним позовом 
у квартирі пов`язано з об`єктивними причинами, районний суд не встановив 
і не зазначив у тексті судового рішення, які саме це причини, не конкретизував їх, як і не мотивував належним чином висновки про відсутність у ОСОБА_2 іншого житла. При цьому укладення шлюбу та створення сім`ї не можна вважати поважними причинами для непроживання у спірній квартирі, в якій перешкод 
для проживання не чинилося.
При цьому ОСОБА_2 не довів, що з боку позивача йому чиняться перешкоди 
у користуванні квартирою, до правоохоронних органів з відповідними заявами він не звертався. Крім того, він не оскаржив рішення районного суду в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову.
Апеляційний суд застосував відповідні норми ЖК України, Закону України 
«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах щодо права на житло, судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У червні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Романченко О. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанції, в якій просить оскаржуване судове рішення в чистині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права 
без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Отже, як у апеляційному порядку, так і в касаційному порядку, ОСОБА_2 судові рішення у частині вирішення його зустрічного позову не оскаржив, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України судові рішення у цій частині Верховним Судом 
не переглядаються.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2023 року клопотання заявника 
про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено йому строк на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року справу призначено 
до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними 
у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про задоволення первісного позову ОСОБА_1 , не врахував відповідну судову практику Верховного Суду. 
Лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні майном, а при вирішенні спорів про втрату права користування майном необхідно встановити факт відсутності особи у приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. При цьому така особа повинна втратити інтерес 
до житлового приміщення.
ОСОБА_1 у силу свого віку не могла весь час утримувати себе, їхню матір 
та спірну квартиру. Натомість ОСОБА_2 піклувався про матір та сестру, допомагав їм фізично і матеріально, оплачував комунальні послуги, допомагав 
із ремонтом, ночував у спірній квартирі. При цьому він продовжує піклуватися 
про свою сестру. На думку заявника касаційної скарги, первісний позов подано ОСОБА_1 під впливом шахраїв.
Судами встановлено, що між сторонами були сварки, що також не свідчить 
про втрату ОСОБА_2 інтересу до спірного житла, а іншого житла він 
не має. Останній не перебував у спірній квартирі з березня 2020 року, 
так як перебував на самоізоляції через введення на території України карантину. Тобто ОСОБА_1 не довела, що причини відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі є неповажними. Крім того, з березня 2020 року вона змінила замки 
на вхідних дверях. 
Посилається на норми національного та міжнародного права, прецедентну практику ЄСПЛ у справах щодо права на житло.
 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Станом на 2001 рік у двокімнатній квартирі 
АДРЕСА_1 проживали: баба ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , її чоловік - ОСОБА_4 , ОСОБА_7 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , брат ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який помер 
у 2014 році. ОСОБА_1 , після смерті матері, проживає у квартирі сама, несе витрати зі сплати комунальних послуг, заборгованість з яких є значною 
(а. с. 11-23).
Вказана квартира перебуває у комунальній власності, у ній зареєстровані: 
ОСОБА_2 - з 1998 року, ОСОБА_1 - з 11 лютого 2005 року (а. с. 10).
ОСОБА_2 проживав у вказаній квартирі до 2001 року. На теперішній час 
ОСОБА_2 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з актом, складеним 11 березня 2020 року за участю мешканців 
будинку АДРЕСА_3 , у квартирі АДРЕСА_4 
з 2000 року постійно проживає ОСОБА_1 . З 1998 року у зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає з 1998 року ОСОБА_2 , його особисті речі 
в квартирі відсутні, після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 почав періодично приїжджати до квартири та вчиняти сварки з сестрою ОСОБА_1 
(а. с. 24).
ОСОБА_2 не звертався до правоохоронних органів із приводу перешкоджання 
у користуванні житлом у квартирі 
АДРЕСА_1 , у період із 01 березня 2018 року по 25 березня 2020 року (а. с. 82).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Романченка О. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений 
із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті 
при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, 
а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням 
(учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців 
та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, 
у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності 
за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення 
як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду:
від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження 
№ 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі 
№ 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року 
у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 22 грудня 
2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21) та інших.
У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі 
№ 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20), разом із іншим, зроблено висновок, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, 
яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази 
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням вищевказаного, Верховний Суд зазначає, що у спірних правовідносинах позивач повинен довести факт відсутності відповідача 
у жилому приміщенні без поважних причин і в справі, яка переглядається, 
ОСОБА_1 виконала свій процесуальний обов`язок й довела підстави пред`явленого позову (статті 12, 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного 
і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади 
не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави 
у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. 
Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених 
у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності 
між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність 
в демократичному суспільстві.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить 
від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків 
з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, апеляційним судом вірно встановлено, що спірна квартира перебуває у комунальній власності 
й на час виникнення даного спору у ній зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Останній у спірній квартирі проживав до укладення шлюбу, тобто до 2001 року, 
з того часу постійно проживає за іншою адресою, витрати по утриманню спірної квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, його особисті речі в квартирі відсутні. 
Указане також підтверджується актом від 11 березня 2020 року, складеним 
за участю мешканців будинку (а. с. 24).
Натомість, ОСОБА_1 із кінця 2018 року проживає сама у спірній квартирі, несе витрати зі сплати комунальних послуг. При цьому апеляційним судом надано відповідну правову оцінку наявності боргу з комунальних послуг, що спростовує доводи ОСОБА_2 про те, що він сплачував комунальні послуги.
Надавши правову оцінку поданим сторонами доказам і показанням свідків, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 не проживає у спірному житловому приміщенні більше шести місяців без поважної причини, його  особистих речей у квартирі немає, витрат із її утримання, сплати комунальних послуг не несе й дійшов правильного висновку про наявність правових підстав 
для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
ОСОБА_2 не спростував указаного, не довів, що не втратив зв`язок із спірною квартирою, ніс матеріальні витрати по її утриманню тощо.
Суд апеляційної інстанції вірно вважав, що ОСОБА_1 довела наявність правових підстав для визнання  ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі 
АДРЕСА_1 . 
Доводи касаційної скарги у цій частині спростовуються матеріалами справи 
та вищенаведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом.
Посилання касаційної скарги на молодий вік ОСОБА_1 , як на доказ відсутності 
у неї можливості утримувати квартиру, як і про піклування самого ОСОБА_2 
про матір і сестру, допомогу в утриманні квартири, є припущеннями, 
а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
При цьому суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції 
в апеляційному порядку, надав оцінку висновкам районного суду і відповідним доводам ОСОБА_2 , у тому числі, що стосуються втрати останнього інтересу 
до спірного житла та наявності у нього іншого житла й місця проживання, врахувавши норми національного та міжнародного права, прецедентну практику ЄСПЛ у справах щодо права на житло.
Посилання заявника касаційної скарги на поважність причин його відсутності 
у спірному житлі безпідставні, вони зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду по суті вирішення первісного позову, що не може бути правовою підставою для скасування постанови апеляційного суду.
Більше того, доводи касаційної скарги про чинення йому перешкод у користуванні квартирою з боку ОСОБА_1 спростовуються й тим, що ОСОБА_2 
не оскаржував ні рішення районного суду, ні постанову апеляційного суду у частині відмови йому в зустрічному позові про усунення перешкод у користуванні квартирою, що свідчить про те, що перешкоди йому не чинилися. 
З огляду на викладене, апеляційний суд, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2023 року у справі № 289/2585/21 (провадження № 61-6863св23).
Апеляційним судом правильно вирішено спір, висновки апеляційного суду узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка є сталою та сформованою.
У зв`язку з цим, необґрунтованими є посилання касаційної скарги на відповідні постанови Верховного Суду. При цьому фактичні обставини у цих справах 
є різними. У кожній справі суд виходить із конкретних обставин справи 
та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи 
їх у сукупності.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України апеляційним судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування 
чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, 
які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає 
зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).
Постанова суду апеляційної інстанціївідповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду 
не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення 
не впливають.

Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 
ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції 
та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Романченка Олексія Михайловича, залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 29 травня 2023 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                       Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                І. Ю. Гулейков
 
Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець