ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/6006/20  Номер провадження 22-ц/814/3921/23	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова  О.А.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Чемерис А.К. 
учасники справи: 
представник позивача – адвокат Тузова В.О. 
представник відповідача – адвокат Корнієнко О.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2023 року, ухвалене суддею Самсоновою О.А., повний текст рішення складено – 12 червня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про розірвання договору та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення коштів, в якому просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь:
- суму основного грошового зобов`язання з відсотками по договору в розмірі грошового еквівалента 2 153,91 доларів США у грошовій одиниці України - гривні, за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду;
- неустойку (пеню) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі грошового еквівалента 543,21 долари США у грошовій одиниці України - гривні, за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду;
- 3% річних у розмірі 120,82 долари США у грошовій одиниці України - гривні, за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду;
- 3% пені за кожен день прострочення на підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 16 425,00 дол. США доларів США у грошовій одиниці України - гривні, за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду, а також судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 7 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.11.2012 року між нею та відповідачем укладено договір № SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний», згідно з яким позивач передала, а відповідач прийняв на депозитний рахунок 1500 доларів США, що підтверджується квитанцією від 02.11.2012 року; процентна ставка за цим договором становить 8,5 % річних. Вклад оформлено на 366 днів до 02.11.2013 року включно, проте згідно п. 15 цього договору строк вкладу було неодноразово пролонговано на наступний період без явки вкладника до банку: до 02.11.2013 року, до 02.11.2014 року, до 02.11.2015 року, до 02.11.2016 року, до 02.11.2017 року та до 07 лютого 2018 року. На час оформлення договору банківського вкладу позивач проживала у м. Ялті АР Крим, але після незаконної анексії російською федерацією АР Крим у 2014 році, була вимушена виїхати до м. Харкова. Позивач неодноразово зверталася до відділень АТ КБ «ПриватБанк» у м. Харкові з проханням повернути депозит, але одержувала відмову. 29.01.2018 року на адресу відповідача позивач ОСОБА_1 направила заяву про розірвання договору, у якій повідомляла про свій намір розірвати договір банківського вкладу достроково та вимагала сплатити їй суму вкладу та виплатити проценти. На цю заяву відповіді вона не отримала. 16.02.2018 року нею повторно направлено заяву із аналогічними вимогами. На цю заяву листом від 30.03.2018 року відповідач їй повідомив, що у зв`язку з окупацією АР Крим та м. Севастополя та фактичною конфіскацією частини майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», банк не мав доступу до свого майна та документів, первинної документації по зазначеним позивачем рахункам. Банк повідомив про неможливість виконання вимог позивача. До даного часу суму вкладу їй відповідачем не повернуто, проценти не виплачені. Вважає, що її право вільного розпорядження своїм майном - грошовими коштами відповідачем порушено. 

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей.

Відповідно до даного розпорядження, справи, які перебували у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави.

13.03.2023 року справа № 642/6006/20 надійшла на розгляд до Київського районного суду м. Полтави (т.1 а.с. 153).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення коштів - задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму основного грошового зобов`язання з відсотками за договором №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» у розмірі 78 765 грн. 47 коп., що є еквівалентним 2 153,91 доларів США за курсом НБУ на день розгляду справи.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування коштами поза строком дії договору №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» у розмірі 21 грн. 21 коп., що є еквівалентним 0,58 доларів США за курсом НБУ на день розгляду справи.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за період прострочення зобов`язання у розмірі 4 418 грн. 22 коп., що є еквівалентним 120,82 доларів США за курсом НБУ на день розгляду справи.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 840 грн. на відшкодування понесених судових витрат.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 653,86 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 є вкладником АТ КБ «ПриватБанк», внесла кошти на відповідний депозитний рахунок, що підтверджується наданими сторонами доказами та визнається сторонами. банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу банку на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу і належним відповідачем у вказаній справі. У цій частині суд першої інстанції послався на відповідну судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах. Суд першої інстанції, надавши оцінку поданим сторонами доказам і встановивши фактичні обставини справи, виходив із того, що позивач має право на стягнення з банка сум вкладу та нарахованих процентів за депозитним договором. Разом із цим, суд не погодився з розрахунком відсотків, що підлягають стягненню за період після розірвання договору банківського вкладу. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання згідно ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд встановив, що позивач просить на підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача 3% річних за кожен день неповернення вкладу з відсотками вже після розірвання договору № SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року, що наведеною вище нормою не передбачено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи позиція АТ КБ «ПриватБанк» полягала в тому, що внаслідок укладання 17.11.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 року додаткової угоди до цього договору, банк не несе будь-яких зобов`язань за договором банківського вкладу, укладеного з позивачем, а ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» є новим боржником за спірним договором банківського вкладу. При цьому, договір про переведення боргу від 17.11.2014 року не є нікчемним (Постанова КЦС ВС від 27.04.2022 року у справі № 321/1260/19); є дійсним (Постанова КГС ВС від 01.06.2022 року у справі № 904/1721/20); є правомірним (недійсність договору прямо не встановлена законом та відсутнє судове рішення, яким договір був би визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦКУ); укладений з повним дотриманням вимог ст.ст. 520, 521 ЦК України (згода кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» була отримана у спосіб, визначений ст. 205 ЦК України); зберігає свою обов`язковість для виконання своїх обов`язків новим боржником (ТОВ «ФК «Фінілон») перед кредиторами (належним боржником за депозитним договором, який повинен виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором, є Фінансова компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладання між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду). Крім того зазначає, що суди не можуть ігнорувати наявність такого правочину при вирішенні питання про належність відповідача у справах про стягнення коштів за договорами банківських вкладів (договорами банківського обслуговування) та обов`язковість виконання новим боржником своїх зобов`язань перед кредиторами. Також вважає, що судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду щодо відсутності правових підстав для нарахування відсотків на депозитні кошти за період після дати розірвання договору банківського вкладу на вимогу вкладника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Корнієнко О.В. просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 02.11.2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний», згідно з яким банк прийняв від вкладника грошову суму (вклад) у розмірі 1500 доларів США та зобов`язався повернути вкладникові таку суму та сплатити проценти на неї за процентною ставкою 8,5 % річних; вкладник та банк мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору; у разі, якщо вкладник вимагає розірвати договір достроково, йому повертається сума вкладу, за неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою (т.1 а.с. 29-30).

Факт внесення ОСОБА_1 вкладу в розмірі 1500 доларів США на банківський рахунок, відкритий ПАТ КБ «ПриватБанк», підтверджується копією квитанції від 02.11.2012 року (т.1 а.с. 31).

29.01.2018 року позивач направила відповідачу заяву про розірвання договору, видачу суми вкладу та процентів, у якій просить розірвати договір №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» та видати вклад та нараховані їй проценти (т.1 а.с. 32-33).

Вказана заява одержана відповідачем 02.02.2018 року, що підтверджується даними трекінгу Укрпошти (т.1 а.с. 34).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним зобов`язань за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року з повернення позивачу грошових коштів (вкладу).

Таким чином, у порушення умов договору банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» та вимог ст.ст. 509, 525, 526, 530, 629 ЦК України відповідач зобов`язання за цим договором не виконав.

Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №727/898/19, згідно яких вказано, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (ст.ст. 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у ст.ст. 665,739,766,782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №757/71432/17-ц.

У справі, яка розглядається, судом першої інстанції встановлено, що положеннями укладеного сторонами договору банківського вкладу (депозиту) передбачено, що вкладник та банк мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.01.2018 року позивач направила відповідачу заяву про розірвання договору, видачу суми вкладу та процентів, у якій просить розірвати договір №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» та видати вклад та нараховані їй проценти (т.1 а.с. 32-33).

Вказана заява одержана відповідачем 02.02.2018 року, що підтверджується даними трекінгу Укрпошти (а.с. 34).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).
Відповідно, з 07.02.2018 року (через два банківські дні з моменту отримання відповідачем повідомлення позивача про розірвання договору) укладений сторонами договір банківського вкладу вважається розірваним і АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суму вкладу із нарахованими на нього процентами.

За умовами укладеного сторонами договору вкладу банк отримав від позивача 1500 доларів США та зобов`язався повернути вкладникові таку суму та сплатити проценти на неї за процентною ставкою 8,5 % річних.

У порушення вище вказаних норм матеріального права та взятих на себе зобов`язань за договором банківського вкладу відповідач суму вкладу та нарахованих на нього процентів позивачу не виплатив, чим порушив майнові права позивача.

При цьому, судом першої інстанції враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.08.2022 року у справі №757/37126/18 з аналогічними правовідносинами.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про наявність правових підстав для стягнення грошових коштів (вкладу), внесених позивачем на депозитний рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», які вкладнику не повернуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

За правилами ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Як зазначено вище, з 07.02. лютого 2018 року (через два банківські дні з моменту отримання банком повідомлення позивача про розірвання договору) укладений сторонами договір вважається розірваним, і АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане було виплатити позивачеві суму вкладу із нарахованими на нього процентами.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції визнав, що наданий позивачем розрахунок процентів за вкладом, що підлягають виплаті ОСОБА_1 за договором №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року, у повній мірі відповідає умовам вказаного договору та становить 653,91 дол. США (а.с. 13-15).

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути суму вкладу у розмірі 1500 дол. США та відсотки у розмірі 653,91 дол. США, а разом 2 153,91 дол. США.

Але суд першої інстанції не погодився з розрахунком заборгованості за процентами після 07.02.2018 року.

Оскільки договір з 07.02.2018 року розірвано, зазначеним договором не передбачено розмір процентної ставки за користування банком вкладом позивача після закінчення терміну дії договору, згідно ст. 1070 ЦК України за користування такими грошовими коштами після закінчення терміну дії договору сплачуються банком у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу, тобто з 07.02.2018 року проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу».

Згідно витягу з протоколу комітету управління активами і пасивами банку від 25.04.2017 року з 04.05.2017 року було змінено процентні ставки за депозитами фізичних осіб в національній та іноземній валюті - рахунок «до запитання» - у розмірі 0,01 річних (т.1 а.с. 91).

Таким чином за період з 08.02.2018 року до 15.10.2020 року (згідно позовних вимог) проценти за користування відповідачем коштами, що не виплачені ним позивачу, становлять: 2 153,91 дол. США (невиплачена сума) / 100% х 0,01% = 0,215391 дол. США річних.
0,215391 дол. США річних /365 д. = 0,0005901 дол. США за 1 день.
0,0005901 дол. США за 1 день х 981 день (користування) = 0,58 дол. США.

Тому, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути відсотки за користування коштами поза строком дії договору №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» у розмірі 0,58 дол. США.

Аналізуючи заперечення відповідача проти позову, судом першої інстанції встановлено, що 17.11.2014 року АТ КБ «ПриватБанк» (в цьому договорі сторона-1) та ТОВ «ФК «Фінілон» (у договорі сторона-2) укладено договір про переведення боргу (а.с. 64-65).

Згідно вказаного договору на підставі згоди кредиторів, отриманої стороною-1 шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, сторона-1 переводить, а сторона-2 приймає на себе виконання зобов`язань з виплати грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів та договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток №1). Зобов`язання з виплати грошових коштів, які переводяться на сторону-2, виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток №1), які укладені структурними підрозділами сторони-1, що здійснюють діяльність на території АР Крим.

Проте, докази того, що позивач ОСОБА_1 надала свою згоду на переведення боргу з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», до матеріалів справи сторонами не надані.

Позивач заперечує проти переведення боргу АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон».

Правовідносини з договору №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року виникли між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк».

АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу в частині переведення боргу перед позивачем уклали без одержання згоди кредитора ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. 520 ЦК України, згідно якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Тому, суд першої інстанції визнав, що укладення АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договору про переведення боргу не змінює та не припиняє правовідносин, що виникли між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з договору №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума основного грошового зобов`язання з відсотками за договором №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» у розмірі 2 153,91 доларів США за курсом НБУ на день розгляду справи та відсотки за користування коштами поза строком дії договору №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» у розмірі 0,58 доларів США за курсом НБУ на день розгляду справи.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, то суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов`язання щодо повернення коштів є грошовим.

Тому на вимогу позивача, який є кредитором у грошовому зобов`язанні, відповідач, який у цьому зобов`язанні є боржником, зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Три проценти річних від простроченої суми суд обраховує за наступним розрахунком: прострочена сума 1500 дол. США, період прострочення 981 день (08 лютого 2018 року до 15 жовтня 2020 року),1500 дол. США / 100 х 3 / 365 х 981 днів = 120,82 дол. США.

Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три проценти річних від простроченої суми за період прострочення у розмірі 120,82 дол. США.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання згідно ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд встановив, що позивач просить на підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача 3% річних за кожен день неповернення вкладу з відсотками вже після розірвання договору № SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року, що наведеною вище нормою не передбачено.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту,який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з учасниками справи.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила,не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У суді першої інстанції та в доводах апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що у спірних правовідносинах відбулося переведення боргу банка на підставі відповідного договору від 17 листопада 2014 року, укладеного між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», унаслідок чого Товариство стало новим боржником у спірному зобов`язанні.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє вказані доводи АТ КБ «ПриватБанк», яким, при цьому, надано належну правову оцінку судом першої інстанції, з врахуванням наступного.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що аналогічні доводи АТ КБ «ПриватБанк» були неодноразово предметом оцінки Верховного Суду при вирішенні подібних справ.

Так, у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі№757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) такі доводи визнано безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржнику зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У цій справі, як і у справі, яка переглядається, банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем надано згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду: від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 06 вересня 2023 року у справі №199/317/20 (провадження № 61-12863св20), від 12 вересня2023 року у справі № 57/60528/21-ц (провадження № 61-289св23) та інших.

На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 року у справі №199/3152/20 (провадження№ 14-224цс21), у якій, разом із іншим, зазначено про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банка, не створює правових наслідків для позивачів. Саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З урахуванням наведеного,колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 не надавала згоди на переведення боргу банка, а отже, правильним є висновок про те, що у спірних правовідносинах саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу і належним відповідачем у справі.

Щодо стягнення суми вкладу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Таким чином, договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

З врахуванням викладеного, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

За результатами розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що оскільки факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за цим договором позивачу не виплачені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача суми вкладу за депозитним договором від 02.11.2012 року, у розмірі 1500 доларів США. Висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення відповідної суми вкладу узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, яка є сталою та сформованою.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми нарахованих відсотків згідно з умовами договору у розмірі 653,91 доларів США, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно матеріалів справи, умовами спірного договору банківського вкладу №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року, який є предметом розгляду у даній справі, встановлено строк дії договору до 02.11.2013 року з правом подальшої автоматичної пролонгації без укладання додаткових угод до договору та з можливістю дострокового розірвання договору на вимогу вкладника.

Згідно умов банківського вкладу на суму вкладу нараховуються відсотки в розмірі 8,5% річних.

Як установлено та підтверджено матеріалами справи, позивачем 29.01.2018 року направлено АТ КБ «Приватбанк» заяву про дострокове повернення депозитного вкладу, яка отримана останнім 02.02.2018 року, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с. 34).

Таким чином, направивши вказану заяву, позивач скористалася своїм правом на розірвання договору №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року.

Заперечень щодо розірвання договору депозиту з боку відповідача на адресу позивача не надходило.

У пункті 10 договору банківського вкладу №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року сторонами передбачено можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника.

Як правило, чинність укладеного договору припиняється зі спливом встановленого строку його дії та виконанням сторонами зобов`язань. Однак, через об`єктивні або суб`єктивні причини вкладник може виступити ініціатором дострокового припинення дії договору банківського вкладу, пред`явивши банку вимогу про дострокове повернення вкладу. Порядок реалізації такого права вкладника передбачається законодавством України та умовами укладеного ним договору з банком.

За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за ним зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів на його вимогу до спливу строку можливе виключно у випадках, передбачених договором.

Отже, враховуючи те, що за період користування депозитом (з 02.11.2012 року - дата укладання депозитного договору по 07.02.2018 року - дата розірвання договору депозиту) відповідач не сплачував позивачу відсотки, передбачені депозитним договором №SAMDN80000730240123 Вклад «Універсальний» від 02.11.2012 року у розмірі 8,5% річних, які нараховуються на суму вкладу, що не було спростовано з боку відповідача жодними належними та допустимими доказами, тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вищевказаним договором депозиту за період з 02.11.2012 року по 07.02.2018 року у розмірі 653,91 доларів США.

Відповідач не спростував вказану суму відсотків, свого контррозрахунку суду не надав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом на вимогу, якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення відсотків «за вимогою» у розмірі 0,58 доларів США, такий висновок відповідає правому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19).

Також, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 120,82 доларів США - 3% річних за період прострочення зобов`язання відповідно статті 625 ЦК України.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо спростування висновків суду першої інстанції в цій частині.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що установивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, взявши за основу розрахунок позивача, який не спростований відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявниками постановах є безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції у цій справі не суперечать вказаним висновкам Верховного Суду.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого у справі рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 червня 2023 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2023 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош                О. А. Лобов                        В. М. Триголов