Дата документу 28.11.2023 Справа № 317/3317/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 317/3317/22        Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/1875/23        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» листопада 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Подліянової Г.С.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 липня 2023 року у справі за позовом заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, який діє в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку, 
ВСТАНОВИВ:

В грудні 2022 року заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, який діє в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ДП «Пологівське лісомисливське господарство», про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 травня 2018 року приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1545144123221).
Підставою для реєстрації права приватної власності став договір купівлі-продажу № 552 від 15 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_2 (Продавець).
Згідно з п. 2 вказаного договору земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 належала ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіним В.В., 04 травня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 499.
За відомостями, вказаними у свідоцтві про право на спадщину за законом від 04 травня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 499, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 496635, виданого Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області 19 жовтня 2004 року.
Документом, який є підставою для виникнення права, є рішення Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 1199 від 05 квітня 2004 року.
Спірна земельна ділянка у власність в порядку, встановленому законом, не виділялась, рішення Володимирівською сільською радою № 1199 від 05 квітня 2004 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки не приймалось. 
Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у Місцевому фонді документації із землеустрою Управління у Запорізькому районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області за спірною земельною ділянкою технічна документація та державний акт на право власності не обліковується та не зберігається.
Спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Пологівське лісомисливське господарство», тому не могла бути передана у приватну власність.
Вважав, що оскільки земельна ділянка у порядку, визначеному чинним законодавством, ОСОБА_3 не виділялась, та належить до земель лісогосподарського призначення, ОСОБА_3 не мала законних підстав для набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку, земельна ділянка не могла стати об`єктом спадщини та, як наслідок, не могла бути відчужена, у ому числі шляхом продажу ОСОБА_1 .
На підставі зазначеного просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 04 травня 2018 року, видане та посвідчене приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіним В.В., зареєстроване в реєстрі за № 499; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації вказану земельну ділянку; стягнути з відповідачів солідарно на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя судовий збір у розмірі 7443,00 грн. 

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи ДП «Пологівське лісомисливське господарство» - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 10 липня 2023 року позов задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 04 травня 2018 року, видане та посвідчене приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіним В.В., зареєстроване в реєстрі за № 499.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 2322181600:08:001:0511 від 15 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіним В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 552, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1545144123221, номер запису про право власності/довірчої власності 26150586).
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя кошти, витрачені у 2022 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 7443,00 грн. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту та пропустив строк позовної давності; в якості співвідповідача не залучався орган Держкомзему з метою надання пояснень щодо причин відсутності у місцевому фонді матеріалів технічної документації з землеустрою; не залучено до участі у справі Широківську територіальну громаду, до складу якої увійшла Володимирівська сільська рада, приватного нотаріуса Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіна В.В. для надання представниками пояснень з питань виділення спірної земельної ділянки померлій ОСОБА_5 та законності вчинення нотаріальних дій; суд переклав на нього тягар доказування правомірності набуття померлою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку, він є добросовісним набувачем, сплачував земельний податок; відповідач ОСОБА_6 не повідомлявся про розгляд справи шляхом опублікування оголошення на сайті та, посилаючись на неврахування судом першої інстанції правових позицій Великої Палати Верховного Суду, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Дніпровська окружна прокуратура міста Запоріжжя Запорізької області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що посилання відповідача на правові позиції Великої Палати Верховного Суду є неприйнятими, оскільки предмети спору не є аналогічними, земельна ділянка вибула з державної власності на підставі підробленого рішення та державного акту на право власності, які жодним органом державної влади та місцевого самоврядування не приймались; згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України треба розглядати як непов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тримання порушення прав законного володільця; визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, клопотань щодо отримання пояснень представником позивача не заявлялось; повернення державі земельної ділянки має легітимну мету збереження екосистеми України, захисту довкілля і реалізації екологічних прав громадян, а також контролю за використанням та розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності зазначених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04.05.2018 року приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіним В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 499, 04.05.2018 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 зареєстровано за ОСОБА_2 (т.1, а.с. 79).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.05.2018 року ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , 1965 року народження, спадкоємцем якої є її чоловік – ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 73).

Спадщина, на яку видано зазначене свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 0,1000 гектарів, місце розташування якої: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 496635, виданого Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області 19 жовтня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 113, кадастровий номер земельної ділянки 2322181600:08:001:0511.

15.05.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіним В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 552, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_7 купив земельну ділянку загальною площею 0,1000 гектарів, розташовану на території Володимирівської сільської ради, АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2322181600:08:001:0511 (т. 1, а.с. 74-77).

Згідно з копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 304368561 від 06.07.2022 року право приватної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2322181600:08:001:0511, зареєстровано за ОСОБА_1 15.05.2018 року (т. 1, а.с. 78-82).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується листом Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області від 22.04.2021 року за № 0782/01-30 (з наданим переліком рішень засідання виконкому Володимирівської сільської ради) та листом архівного відділу Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області від 28.01.2022року № 07-05/12-П/07-02, що рішення Володимирівської сільради № 1199 до архіву райдержадміністрації не передавались (т. 1, а.с. 85-88,145).

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 30.03.2023 року Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області листом від 12.04.2023 року за № 9-8-0.6-1011/2-23 повідомлено про неможливість подання до суду технічної документації про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (місцевості) та їх закріплення межовими знаками на земельну ділянку з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 в місцевому фонді документації із землеустрою з причини відсутності зазначеної технічної документації (т. 1, а.с. 244, 248).

Згідно з відповіддю міськрайонного управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 16.03.2021 року № 0-8-0.18-185/117-21, у Місцевому фонді документації із землеустрою не обліковуються та не зберігаються, вказаний державний акт та технічна документація зі складання державних актів на право власності, документація зі складання державних актів на право власності, документація із землеустрою на оспорювану земельну ділянку відсутні (т. 1, а.с. 45). Аналогічна інформації міститься у листі Управління у Запорізькому районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 27.09.2021 № 10-17-0.18.1-326/37-21 (т. 1 а.с. 46).

За відомостями Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України від 07.10.2021 року № 614, земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 знаходиться в межах державного лісового фонду, кв. 6 Хортицького лісництва ДП «Запорізьке ЛМГ», площа перетину становить 0,1 га (т. 1, а.с. 49-52).

Відповідно до листів Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство» від 27.09.2021 року № 495, Державного підприємства «Пологівське лісомисливське господарство» від 20.01.2022року № 48 земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511, порушує межі лісового фонду, а саме: кварталу 6 виділу 11 Хортицького лісництва, площа якого згідно матеріалів лісовпорядкування становить 2,5 га. За таксаційним описом ділянка характеризується як Лісові культури 6СЗ4СКР+АКБ. В архіві підприємства інформація щодо вилучення зазначених земельних ділянок відсутня (т. 1, а.с. 53-56).

Згідно з матеріалами базового лісовпорядкування 2008 року квартал 6 виділ 11 Хортицького лісництва має характеристику: 6СЗ4СКР+АКБ; вік 45 років; висота СЗ-16 м, СКР – 15 м, АКБ – 13 м; діаметр СЗ – 24 см, СКР – 26 см, АКБ – 22 см; група віку – 4; клас бонітету – 2; тип лісу С2ЛДС; повнота 0,60; запас деревини на 1 га 192 куб.м, в тому числі на виділі 0,48 тис.куб.м (лист Державного підприємства «Пологівське лісомисливське господарство» від 22.02.2022 № 145, (т. 1, а.с. 64).

Згідно з листом Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 28.01.2022 року № 01-08/143 відповідно до матеріалів лісовпорядкування земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 порушує межі земель лісогосподарського призначення, на теперішній час земельна ділянка відноситься до ДП «Пологівське ЛМГ», а саме: Крутоярівського (Хортицького) лісництва кварталу 6 виділу 11 (т. 1, а.с. 65).

За відомостями Запорізького обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», ДП «Пологівське лісомисливське господарство» згода на вилучення спірної земельної ділянки не надавалась. Листом Запорізької обласної державної адміністрації від 21.12.2021 року № 12264/08-46 повідомлено, що Запорізькою обласною державною адміністрацією розпорядження щодо вилучення або припинення права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511, що перебуває в постійному користуванні ДП «Запорізьке ЛМГ» та зміни цільового призначення такої земельної ділянки не приймались (т. 1, а.с. 83).

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо обґрунтування способу захисту порушеного права власності держави на земельні ділянки лісогосподарського призначення та пропуску строку позовної давності колегія суддів виходить з такого. 

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23,06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 року у справі №233/2021/19 зроблено правовий висновок, який полягає у тому, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставши, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Предмет спору у справі №359/3373/16-ц (на яку посилається відповідач, як на аналогічну) не є аналогічним, з огляду на те, що в такому провадженні розглядалось питання вибуття спірної земельної ділянки з державної власності та передачу таких ділянок у приватну власність на підставі документів, які прийнято уповноваженими органами всупереч чинного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц викладено фактичні обставини справи та встановлено, що сільрадою, з порушенням вимог чинного законодавства, приймались рішення: про припинення права ДП «Бориспільський лісгосп» на користування земельною ділянкою; про передачу земельної ділянки у приватну власність та зміну цільового призначення земельної ділянки. Окрім цього, позовними вимогами в такому провадженні були, зокрема, визнання недійсними рішень сільради.

У той час як у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, вирішувалось питання вибуття земельної ділянки з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 на підставі підроблених документів, оскільки жодним уповноваженим органом державної влади та місцевого самоврядування не приймалось рішень про передачу земельної ділянки з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 у приватну власність, а тому така земельна ділянка не вибула (та не могла вибути) з власності держави.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 04.05.2018 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04.05.2018 року приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіним В.В. та зареєстрованим в реєстрі за №499.

Разом з цим, спадщина, на яку видано дане свідоцтво складається з: земельної ділянки площею 0,1 га, місце розташування якої: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №496635, виданого Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області 19.10.2004 року, на підставі рішення Володимирівської сільської ради №1199 від 05.04.2004 року.

Проте судом встановлено та не спростовано сторонами, що рішення Володимирівської сільської ради №1199 до архіву райдержадміністрації не передавалось. 

Вказані обставини свідчать про те, що в період з 12.03.2004 року по 08.04.2004 року приймались рішення №№38-66, у той час як рішень за №1199 не приймалось.

Крім того, згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №0-8-0.18-185/117-21 від 16.03.2021року, №10-17-0.18.1-326/37-21 від 27.09.2021року та №10-17-0.18.1-355/37-21 від 07.10.2021 року встановлено, що у Місцевому фонді документації із землеустрою Управління у Запорізькому районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області за спірною земельною ділянкою технічна документація та державний акт на право власності не обліковується та не зберігається.

Таким чином, земельна ділянка вибула із державної власності на підставі підробленого рішення та державного акту на право власності, які жодним органом державної влади та місцевого самоврядування не приймались, у зв`язку з чим, прокурором не заявлено вимогу про визнання вказаних документів недійсними чи їх скасування.

З огляду на зазначене, обставини, викладені у висновках Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц, не є аналогічними та подібними з обставинами у справі №317/3317/22, а тому не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах як аналогічні.

Статтею 80 Земельного кодексу України закріплено суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

За приписами ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовим и актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу окраїни.

Водночас, пункт 2 статті 5 Лісового кодексу України встановлює, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Порядок припинення права власності і користування визначено ст. ст. 140-149 Земельного кодексу України. Зокрема, підставами припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку, відчуження земельної ділянки за рішенням власника. Підставами припинення права користування земельною ділянкою є, серед інших, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок здійснюється виключно за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Водночас, відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 55 Земельного кодексу України та статтею 12 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі: а) які вкриті лісовою рослинністю; б) не вкриті лісовою рослинністю; в) нелісові землі, що зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо та використовуються для потреб лісового господарства.

Випадки, за яких землі лісогосподарського призначення можуть передаватись у власність, визначені у ст. 56 Земельного кодексу України (зокрема, лише замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств, а також земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення).

В інших випадках земельні ділянки лісогосподарського призначення використовуються спеціалізованими державними або комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами, установами та організаціями, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст. 57 Земельного кодексу України).

Такі земельні ділянки відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України можуть вилучатися у землекористувача чи власника виключно для суспільних потреб.

Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, спадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до приписів Цивільного кодексу України з урахуванням вимог нього Кодексу.

За приписами ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В силу приписів ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 328, 330, 346, 658 Цивільного кодексу України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. Право продажу товару належить лише власникові товару. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Отже, сукупний аналіз указаних норм законодавства свідчить про те, що право продажу, дарування майна виникає лише в особи, яка набула це майно на законних підставах.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право н і захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання в індикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 49 постанови від 07 квітня 2020року у справі №372/1684/14-ц.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 307/3155/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вирішуючи спір про повернення у державну власність земель лісового фонду, посилаючись, зокрема, на практику Великої Палати, наводячи сформульовані нею правові позиції, в тому числі щодо критеріїв розмежування віндикаційних і негаторних позовів, робить висновок про те, що у цій справі обраний позивачем спосіб захисту (віндикація) є неналежним, а має бути подано негаторний позов.

Таким чином, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У такому разі позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 80-81 постанови від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, окрім цього до аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 71 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також в пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, у пункті 49 постанови від 07 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц, пункті 6.38 постанова ВС від 04 лютого 2020 року у справі №911/3738/17).

Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна май право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Законний володілець земельної ділянки лісового фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи Земельного кодексу України та Лісового кодексу України. Вказане стосується і земельних ділянок, які знаходяться у користуванні спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств.

У даному випадку, правильним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичної особи з метою усунення перешкод, які вона створює у користуванні та розпорядженні землями лісового фонду.

Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за відповідачем на спірні земельні ділянки.

Особливістю негаторного позову є те, що він спрямований на усунення таких порушень вказаних повноважень власника, які наявні на момент звернення з позовом. Саме тому до вимог за негаторним позовом строки позовної давності не можуть застосовуватися.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» встановлено карантин на всій території України, дія якого продовжувалася відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (набрав чинності 02.04.2020) внесені доповнення до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення», а саме доповнено п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України такого вмісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Суди не визнають наявність спливу позовної давності у випадку, якщо закінчення строку для звернення до суду припадає на строк дії карантину (наприклад, постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 року у справі № 923/1804/14 (923/707/20).

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо невідповідності реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах. 

Так, апеляційна скарга містить твердження про те, що позивач та представник позивача мав би залучити у якості відповідача або співвідповідача органи Держкомзему з метою надання пояснень причин відсутності у місцевому фонді матеріалів технічної документації із землеустрою при присвоєнні у 2004 році кадастрового номеру (встановленні меж у 2017 році) на спірну Земельну ділянку та відсутності дієвого контролю з ведення земельного кадастру, що може свідчити про службову недбалість.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Отже, відповідач у цивільному судочинстві - сторона, якій пред`явлено позов.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (правова позиція ВП ВС у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Залучення особи у якості відповідача або співвідповідача лише з метою отримання пояснень від останнього чинним законодавством не передбачено.

За приписами положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім цього, ч. 1 ст. 43 ЦПК України закріплено права та обов`язки учасників справи, відповідно до яких учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача - адвокатом Канаєвою Ю.В. під час розгляду справи судом першої інстанції подано клопотання про витребування з Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області технічної документації про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками на земельну ділянку з кадастровим номером 2322181600:089:001:0511.

Ухвалою від 30.03.2023 року Запорізьким районним судом Запорізької області вказане клопотання задоволено, витребувано з Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області технічної документації про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками на земельну ділянку з кадастровим номером 2322181600:089:001:0511.

Будь-яких інших клопотань, зокрема, щодо отримання пояснень, представником відповідача не заявлено.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про доцільність залучення до участі у справі Широківської територіальної громади та приватного нотаріуса Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Хаяркіна В.В. для надання пояснень в судовому засіданні, представник відповідача не посилається на положення ЦПК України та не зазначає, в якості яких саме учасників справи необхідно було залучати зазначених осіб.

Доводи апеляційної скарги щодо надмірного тягаря доказування та ознак добросовісності набуття права власності колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на таке.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном і відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.        

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Також в усталеній практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982,г Джеймс та Інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо коча б одного критерію не буде додержано.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності (п.6.9-6.11 постанова ВС у складі суддів Касаційного господарського суду від 04.02.2020 у справі №911/3738/17).

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, відповідно до Земельного та Лісового кодексів України. 

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 Лісового кодексу України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Отже, охорона та захист цих земель повинні здійснюватися з урахуванням особливостей лісів.

Відповідно до Принципів лісівництва, які були прийняті на Конференції ООН з питань навколишнього середовища та розвитку від 14.06.1992, всі види лісів характеризуються складними і унікальними екологічними процесами, що формують основу нинішнього і майбутнього лісового потенціалу щодо забезпечення ресурсів для задоволення потреб людини, а також екологічних благ, і, як таке, їх раціональне використання і збереження є предметом заклопотаності урядів тих країн, в яких вони виростають, і мають значення для місцевих громад та навколишнього середовища в цілому. Ліси мають виключно важливе значення для економічного розвитку і підтримки всіх форм життя.

Відповідно до Принципів слід раціонально використовувати лісові ресурси та лісові площі для задоволення соціальних, економічних, екологічних, культурних та духовних потреб нинішнього і майбутніх поколінь.

Відомо, що ліс, як природний об`єкт виконують такі основні функції - екологічну, економічну та культурно-оздоровчу. Найголовнішою є екологічна функція, з втратою якої неможливо існування інших. В екологічному відношенні ліс є комплексом екологічних систем, об`єднуючих в одне ціле рослинний і тваринний світ, земельні і водні ресурси, виконує ґрунтозахисні, водозахисні, санітарно-оздоровчі функції, є місцем існування звірів і птиць, комах і інших тварин. Значення лісових ресурсів в розвитку природи і життя людини, загроза їх поступового виснаження та знищення підвищує актуальність завдань щодо охорони лісових багатств.

Ліси, є унікальним відтворюваним ресурсом та займають найважливіше місце серед природних багатств України. У сучасних умовах життя людства ліс не лише не втратив свого значення, але і придбав нові функції! Так, ведення лісового господарства вирішує важливі державні завдання в галузі охорони, захисту і відтворення лісів, раціонального використання лісових ресурсів, забезпечення економічної й екологічної безпеки країни.

Землі лісогосподарського призначення не могли передаватися у приватну власність у силу частини четвертої статті 84 ЗК України.

Відповідні приписи національного законодавства щодо неможливості переходу у приватну власність земельних ділянок, віднесених до лісового фондів, є доступними, чіткими та передбачуваними.

Отже, стосовно земель лісогосподарського призначення установлено пріоритет права власності Українського народу, державної та комунальної власності над приватною, тобто законно набути права приватної (власності на земельні ділянки відповідних характеристик, розміру і територіального розташування із земель державної власності не могла жорна юридична чи фізична особа, у тому числі і відповідач.

Однак останній набув таке право власності у спосіб, який, за формальними ознаками, має вигляд законного, оскільки юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті рішення державного реєстратора.

За таких обставин позов Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини 1 статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) ( пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).

Спірні земельні ділянки вибули з державної власності неї через помилку органу державної влади, а фактично у зв`язку із вчиненням протиправних дій, при цьому з викладених вище обставин варто поставити під обґрунтований сумнів можливість необізнаності відповідача про незаконність їх вибуття із державної власності, тому, оскільки обов`язок повернути правомірному власнику земельні ділянки, які не можуть перебувати у приватній власності, встановлений у національному законодавстві, наслідок невиконання такого обов`язку у вигляді пред`явлення відповідного позову є передбачуваним.

Таким чином, набуваючи спірні земельні ділянки на підставі рішень державного реєстратора відповідач не діяв добросовісно і мав усвідомлювати можливість виникнення у подальшому ситуації, за якої до нього буде пред`явлено вимогу про повернення майна.

Повернення державі земельної ділянки лісогосподарського призначення, зареєстрованої за ОСОБА_1 на підставі документів, які не видавались уповноваженим органом, має легітимну мету збереження екосистеми України, захисту довкілля і реалізації екологічних прав громадян, а також контролю за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства.

Застосування саме такого юридичного механізму поновлення порушеного права не призведе до непропорційного втручання у права відповідача, оскільки у цьому випадку питання захисту навколишнього природного середовища, охорони довкілля, створення належних умов для реалізації екологічних прав громадян і забезпечення населенню доступу до об`єктів, лісових земель в цілому, враховуючи їх загальносуспільне значення, превалюють над індивідуальними правами окремих громадян.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 23.11.2021року у справі №359/3373/16-ц, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою (пункт 55).

Згідно протоколу огляду місця події від 26.01.2022 року, який проведений в рамках кримінального провадження №42021082020000052, земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:08:001:0511 не огороджена парканом та являє собою пустир, на якому прозростають багатолітні дерева роду «сосна».

Разом з цим, за інформацією ДП «Пологівське лісомисливське господарство» від 22.02.2022 року за №145 встановлено, що згідно матеріалів базового лісовпорядкування 2008 року квартал 6 виділ 11 Хортицького лісництва має характеристику, зокрема - вік 45 років; висота -ІСЗ-16 м, СКР -15 м, АКБ-13 м.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та фотознімками, долученими до позовної заяви.

Таким чином, громадяни, власники чи представники в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель лісогосподарського призначення, природних ознак спірних земельних ділянок знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що такі землі вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Відповідно до відповіді Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит апеляційного суду від 03.10.2023 року у справі № 317/3317/22 даних щодо перетинання Державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями громадянином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 22.02.2022 року станом на 05.10.2023 року не виявлено (т.2, а.с.127).

Згідно з відповіддю Міністерства соціальної політики України на запит апеляційного суду від 02.10.2023 року у справі №317/3317/22 станом на 10 жовтня 2023 року в ЄПБД ВПО інформація про запитувану особу відсутня (т.2, а.с.140). 

Колегія суддів наголошує, що відповідач  ОСОБА_2 , належним чином (згідно з п.19 Розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України та ст.12-1Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» двічі повідомлений апеляційним судом про судові засідання, які призначались на 14 листопада 2023 року (т.2, а.с. 125-126) та 28 листопада 2023 року (т.2, а.с.179-180) в судові засідання не з`явився, будь-яких заяв на адресу суду (в тому числі апеляційних скарг) не надіслав.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. 

Керуючись ст. ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 30 листопада 2023 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         Г.С. Подліянова 

       І.В. Кочеткова