ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 листопада 2023 року                                                              
м. Київ                                                                   
 
справа № 278/2848/21
провадження № 61-6818св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Борисюка Р. М., Галацевич О. М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у вересні 2021 року звернувся з вищевказаним позовом, в якому просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 січня 2019 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстровим № 50;
- витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 посилався на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належала на праві власності спірна квартира. 
У зв`язку із систематичними відрядженнями довготривалого характеру ним                             28 грудня 2018 року була оформлена довіреність на ім`я ОСОБА_2 , яка того ж дня була посвідчена приватним нотаріусом Доброльожею В. В. та зареєстрована в реєстрі за № 3144, згідно з якою він уповноважив ОСОБА_2 на продаж належної йому квартири від його імені з правом підписання договору купівлі-продажу та правом на отримання від покупця коштів за таким договором з наступною їх передачею останньому як власнику квартири.
Пізніше йому стало відомо про продаж квартири на ім`я ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного договору надавав письмову згоду подружжя на придбання квартири, за якою придбана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя.
У подальшому спірна квартира була безоплатно відчужена ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 за договором дарування від 21 червня 2019 року, яка і є власником даної квартири у теперішній час.
Вважає, що з боку ОСОБА_2 наявна зловмисна домовленість його як представника та ОСОБА_3 як сторони договору; ОСОБА_2 , як представник, діяв свідомо всупереч інтересам довірителя та бажав настання таких наслідків, оскільки отримані від продажу квартири грошові кошти він, як власник квартири, так і не отримав на даний час, а його дружина ОСОБА_3 у подальшому здійснила відчуження спірної кварти за безоплатним договором дарування.
Крім того, ОСОБА_2 як представник за довіреністю, не мав права укладати вказаний договір купівлі-продажу на користь своєї дружини, оскільки це суперечить вимогам частини третьої статті 238 ЦПК України, якою передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Житомирський районний суд Житомирської області рішенням від 22 грудня                     2022 року в задоволенні позову відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що у даному випадку відсутня зловмисна домовленість представника позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , враховуючи те, що він діяв на підставі та в межах повноважень, виданих йому позивачем, і той факт, що він був представником при укладенні договору з його дружиною, як покупцем, сам по собі не свідчить про їх зловмисну домовленість.
Також не доведено і виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками, як і не доведено факту невручення грошових коштів, отриманих від продажу спірної квартири, довірителем позивачу.
Позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння є похідною від позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, тому також не підлягає задоволенню.
Житомирський апеляційний суд постановою від 20 березня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Вернидуба Д. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнив.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня                 2022 року скасував і ухвалив нове судове рішення про задоволення позову.
Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 січня 2019 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені               ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом                    Доброльожею В. В. і зареєстрований в реєстрі за № 50.
Витребував від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що здійснюючи продаж належної на праві власності ОСОБА_1 спірної квартири ОСОБА_2 набув разом із дружиною  ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на спірну квартиру, оскільки покупцем була його дружина, якій він надав нотаріально завірену згоду на придбання майна, тобто переслідував особисту мету, діяв не в інтересах довірителя.
Так як вибуття спірної квартири із володіння позивача відбулося всупереч положенням частини третьої статті 238 ЦК України, а отже поза його волею, вбачав підстави для витребування цього майна. 
Суд першої інстанції зробив правильний висновок про недоведеність позивачем підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу в порядку статті 232 ЦК України, проте помилився щодо відсутності іншої підстави для задоволення позову. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_4 подала у травні 2023 року до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що ОСОБА_1 отримав повний розрахунок за продану квартиру, про що він надав розписки від 15 січня 2019 року та від 17 січня 2019 року.
Вона фактично купила спірну квартиру у ОСОБА_3 та її (на той час) чоловіка                   ОСОБА_2 , за що сплатила кошти в сумі 150 774 грн.
Вказане підтверджується розпискою про отримання завдатку, складеною                 ОСОБА_2 в присутності свідка ОСОБА_5 .
Апеляційний суд не з`ясував чому люди, які не є навіть родичами, роблять такі дорогі дарунки; у зв`язку із перебуванням за кордоном, викликаним вторгненням рф, вона була позбавлена можливості брати участь у розгляді справи та надати докази, що могло б значно вплинути на розгляд справи.
Апеляційний судом не враховано правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14 та                                від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16. 
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 06 липня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Житомирського районного суду Житомирської області.
Справа № 278/2848/21 надійшла до Верховного Суду 31 липня 2023 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Нотаріально посвідченою довіреністю від 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 оформити відповідними документами та продати за ціною та на умовах, йому відомих, у порядку, передбаченому чинним законодавством, і з додержанням при цьому відповідних вимог і правил, належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Для цього надав представнику певні повноваження, які детально перелічені в довіреності, яка була видана строком на 1 рік.
15 січня 2019 року ОСОБА_2 , що діяв по довіреності від імені ОСОБА_1 , як продавець передав (продав), а ОСОБА_3 , як покупець, придбала у власність (купила) однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15 січня 2019 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 50.
Згідно з пунктом 11 договору купівлі-продажу, цей договір укладено за наявності письмової згоди подружжя покупця ОСОБА_2 , відповідно до якої придбана квартира буде спільною власністю подружжя.
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 21 червня 2019 року було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Андрусом А. В. за реєстровим № 348, згідно з яким                           ОСОБА_3 передала безоплатно ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                                     від 21 червня 2019 року № 171322782 спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_4 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.  
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Частиною першою статті 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Тобто, з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.
При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19,                                 від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц.
Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Також необхідно врахувати, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом цієї норми право на майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, стаття 60 СК України встановлює презумпцію спільності майна подружжя, за якої частини чоловіка та дружини є рівними.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                            від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 154/3223/15, від 05 квітня 2018 року у справі                  № 404/1515/16-ц.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Апеляційний суд, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, врахувавши принцип свободи договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 , здійснюючи продаж належної на праві власності ОСОБА_1 спірної квартири, мав на меті набуття цієї квартири у власність в інтересах своєї сім`ї, оскільки покупцем була його дружина ОСОБА_3 , якій він надав нотаріально завірену згоду на придбання майна, тобто переслідував особисту мету, діяв не в інтересах довірителя, на підставі оспорюваного правочину набув разом з дружиною право спільної сумісної власності на цю квартиру.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18).
Встановивши, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири                                          від 21 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Андрусом А. В. та зареєстрованого в реєстрі за                    № 348, подарувала спірну квартиру ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для її витребування від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 . 
Також правильним є висновок апеляційного суду про недоведеність позивачем підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу в порядку статті 232 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня зловмисна домовленість представника позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , враховуючи, що він діяв на підставі та в межах повноважень, наданих йому позивачем.
Висновки апеляційного суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19 (провадження № 61-9698св22) та від 14 серпня 2023 року у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23).
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 24 вересня                   2014 року у справі № 6-116цс14 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.
Верховний Суд України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14 виклав правовий висновок про те, що … [відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (стаття 235 ЦК України)].
У постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 Верховний Суд України зробив висновок про те, що … [відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин].
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові                              від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених Верховним Судом України в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Разом з тим, Верховний Суд зазначає, що відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу та предмет позову.
Фіктивність та удаваність договору дарування не було предметом розгляду цієї справи, тому не може бути і предметом перегляду Верховним Судом. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що  ОСОБА_1 отримав повний розрахунок за продану квартиру, про що він надав розписки від 15 січня 2019 року та від 17 січня 2019 року, також не заслуговують на увагу.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а отже, не може приймати нові докази.
Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про долучення доказів на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції.
Також не заслуговують на увагу аргументи касаційної скарги про те, що у зв`язку із перебуванням за кордоном, викликаним вторгненням рф, вона була позбавлена можливості брати участь у розгляді справи та надати докази, що могло б значно вплинути на розгляд справи, з таких підстав.
Як встановлено із матеріалів справи між ОСОБА_4 та адвокатом                            Рудзеєм Ю. В. 08 жовтня 2021 року було укладено договір про надання правничої допомоги, згідно з пунктом 1.2 якого адвокат здійснює представництво інтересів клієнта у всіх судах бідь-якої інстанції та спеціалізації.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Таким чином, передбачається, що адвокат надає особі професійну та кваліфіковану правову допомогу.
Верховний Суд враховує, що з матеріалів справи вбачається, що інтереси                 ОСОБА_4 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції представляв  адвокат Рудзей Ю. В. 
З огляду на те, що адвокат Рудзей Ю. В. здійснює професійну діяльність у сфері права та є обізнаною з обсягом прав сторони у справі, колегія суддів доходить висновку, що право заявника на доведення своєї позиції у судах попередніх інстанцій порушене не було, а тому відхиляє вказаний аргумент касаційної скарги.
До схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2023 року                    у справі № 520/15324/19.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 20 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров