ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/10870/20  Номер провадження 22-ц/814/1530/23	Головуючий у 1-й інстанції Семіряд І. В.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
суддя-доповідач: Дряниці Ю.В.,
судді: Пилипчук Л.І., Лобов О.А.
Секретар: Чемерис А.К.
за участю: представника ДБР Стороженко А.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу  за апеляційною скаргою   ОСОБА_1  на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 липня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві про стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 29.08.2015 він звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальне правопорушення, вчинені слідчим прокуратури Полтавської області Пластун С.В., але у порушення вимог 214 КПК України відомості до ЄРДР не були внесені. 
03.12.2015 слідчим суддею прийнято ухвалу, якою зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 29.08.2015. 
01.06.2016 посадова особа внесла відомості до ЄРДР. 15.01.2018 матеріали кримінального провадження №420160000000001385 направлені до СУ ГУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування. 
21.01.2020 слідчий суддя Октябрського райсуду м. Полтави зобов`язав слідчого ТУДБР в м. Полтава Момот В.О. розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання потерпілим з дотриманням вимог ст. 55 КПК України. 
03.02.2020 позивач звернувся з клопотанням до слідчого Момот В.О. про визнання його потрпілим, але слідчий Алехіна розглянула клопотання не у процесуальний спосіб, шляхом направлення листа, а не винесення постанови.
05.03.2020 слідчим суддею встановлено, що клопотання ОСОБА_1 розглянуто не у процесуальний спосіб, та 08.03.2020 слідичим винесно постанову про відмову у визнані потерпілим. 
02.04.2020 ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про проведення судово- психологічної експертизи. 01.07.2020 слідчий суддя відмовив у задоволенні скарги щодо нерозгляду клопотання у зв`язку з тим, що кримінальне провадження закрито. 04.08.2020 слідчим суддею скасовано постанову про закриття провадження. 
На думку позивача своїми тривалими неправомірними діями і бездіяльністю, допущення надмірної тривалість розслідування, неодноразове прийняття рішень про закриття кримінального провадження, у спосіб який вочевидь демонструє ігнорування доводів позивача слідчим заподіяно позивачу моральну шкоду. 
Позивач просив суд захистити його конституційне право та компенсувати моральну шкоду, заподіяну неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого ОСОБА_2 , стягнувши з державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 1133520 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги, позивач стверджує, що суд не дав належної оцінки встановленим фактичним обставинам, помилково витлумачив норми матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини та у порушення вимог ст.263 ЦПК України не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду по справах з подібними спірними правовідносинами. 
Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що скасування постанов про закриття кримінального провадження не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності відповідача.
У відзиві ТУ ДБР в м. Полтаві, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Звертається увага, що доводи ОСОБА_1 викладені як у позовній заяві так і у апеляційній скарзі фактично зводяться лише до незгоди з прийнятими процесуальними рішеннями слідчого.
Зауважує, що правильність прийняття рішень за результатами розгляду або бездіяльність щодо нерозгляду клопотань адресованих слідчому на досудовому розслідуванні перебуває у площині кримінального процесуального судочинства.
Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2015 ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим прокуратури Полтавської області Пластун С.В.
Через невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до слідчого судді та 03.12.2015 слідчим суддею зобов`язано внести відомості до ЄРД за заявою ОСОБА_1 від 29.08.2015.
01.06.2016 посадовою особою прокуратури внесено відомості до ЄРДР за №420160000000001385 за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 364, 365, 366, 367, 372 КК України.
15.01.2020 матеріали кримінального провадження направлені до СУ ТУ ДБР м. Полтаві для проведення досудового розслідування.
21.01.2020 слідчий суддя Октябрського райсуду м. Полтави скасував постанову про відмову у визнані ОСОБА_1 потерпілим та зобов`язав слідчого розглянути заяву з дотриманням вимог ст. 55 КПК України.
03.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до слідчого з заявою про визнання його потерпілим. Слідчим направлено лист ОСОБА_1 , яким роз`яснено, що відповідно до ст. 220 КПК України заявник не наділений правом заявляти клопотання про проведення слідчих та процесуальних дій під час досудового розслідування.
Слідчим суддею Октябрського райсуду м. Полтави 05.03.2020 зобов`язано слідчого ТУ ДБР м. Полтави розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.02.2020 в порядку ст. 220 КПК України.
08.03.2020 слідчим ТУ ДБР прийнято постанову про відмову у визнані потерпілим ОСОБА_1 .
08.04.2020 слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави відмовив ОСОБА_1 у задоволені його скарги на про відмову у визнані потерпілим.
02.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до слідчого з клопотанням про проведення судово- психологічної експертизи.
01.07.2020 слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави відмовив ОСОБА_1 у задоволені його скарги щодо нерозгляду клопотання про призначення експертизи, у зв`язку з тим, що кримінальне провадження закрито.
04.08.2020 слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою  статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті   1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року (справа № 920/715/17) щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
У справі, що переглядається, предметом позову є вимога про стягнення із Держави грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Підставою заявлених вимог (обставини, якими обгрунтовується позов), є незаконна, на думку позивача, бездіяльність та неправомірні рішення слідчого ТУ ДБР у м.Полтава.
Разом з цим, як вірно встановлено місцевим судом, позивач, звертаючись до слідчих суддів зі скаргам в межах кримінального провадження № 42016000000001385 за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 364, 365, 366, 367, 372 КК України, реалізовував свої права прямо передбачені нормами КПК України та неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність вини та завдання цим моральної шкоди позивачу, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Згідно із частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. 
Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача.
Також не надано доказів встановлення наявності неправомірної бездіяльності та/або незаконності дій (рішень) слідчого, а отже в порядку кримінального судочинства був реалізований судовий контроль за діяльністю слідчого з метою усунення недоліків його процесуальної діяльності.
За таких обставин апеляційний суд погоджуєтся з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами існування одночасно трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди.
Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість чи обов`язок скасування або зміни судового рішення.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Суддя - доповідач:  Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.А. Лобов