Окрема думка
суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І., Краснощокова Є. В.
 
08 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 442/7748/20
провадження № 61-4119св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Дундар І. О., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року залишив без змін. 
 
При цьому, колегія суддів вказала, що:
            «…у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження 
№ 61-9916сво21) зазначено: «у приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. У частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом».
…перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину».
            Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не оцінили вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2013 року у справі № 442/1369/13-к, у якому, на переконання ОСОБА_1 , містяться показання ОСОБА_2 про те, що ще у 2012 році йому було відомо про виділення часток земельних ділянок, через що і виник конфлікт між ОСОБА_2 та чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , а тому з огляду на початок відліку позовної давності, який мав місце у 2012 році, у задоволенні позову, поданому у грудні 2020 року, необхідно було відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності.
            вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2013 року у справі № 442/1369/13-к встановлено: факт заподіяння ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_3 у підвалі будинку на АДРЕСА_1 , обставини вчинення кримінального правопорушення (наявність неприязних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (чоловіком відповідача), раптово виниклий конфлікт між ними тощо), доведено вину ОСОБА_2 та призначено покарання, а не факт обізнаності позивача у проведеному розподілі часток у справі спільної сумісної власності на земельні ділянки. Зі слів у вироку «спір щодо неподіленого майна», на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, неможливо встановити, що мова йшла про спір з приводу законності видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом;
            відповідач не довела належними та допустимими доказами, що позивач міг отримати раніше інформацію про порушення свого права.
 
Не можемо погодитися з постановою та вказаними висновками колегії суддів з таких мотивів.
 
1. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
1.2. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
 
1.3. У приватному праві загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
2. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).
 
2.1. Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: 
має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;
у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;
самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).
 
3. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
3.1. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
3.2. Європейський суд з прав людини також зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
 
3.3. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).
 
3.4. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
3.5. У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».
 
3.6. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (див., зокрема, пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20).
 
3.7. Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21).
 
3.8. Тобто, як Верховний Суд України, Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата Касаційного цивільного суду звертали увагу на те, що саме позивач має довести з якого моменту йому стало відомо про порушення приватного права чи інтересу. 
 
4. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
 
4.1. У касаційній скарзі відповідачем вказувалося про те, що:
«ключовим доказом того, що позивач знав про порушення цього права ще в 2012 році є вирок Дрогобицького міськрайонного суду у справі № 442/1369/13-к від 04 листопада 2013 року. Як видно із змісту оскаржуваного рішення суду судом першої інстанції цей вирок оцінений так, нібито він поданий як преюдиційне судове рішення для цієї справи. Однак в ході розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача адвокатом Стаценко М.Ф. наголошувалося на тому, що цей документ (вирок) подано як письмовий доказ, а не рішення суду, що мало б преюдиційне значення. У вказаному вироку Дрогобицького міськрайонного суду цитовано слова позивача у даній справі - ОСОБА_2 про те, що конфлікт між ним та чоловіком відповідача ОСОБА_3 виник внаслідок «спору щодо неподіленого майна». Вирок суду набрав законної сили та ОСОБА_2 не оскаржувався. Таким чином, станом на 2012 рік позивач був впевнений у тому, що між ним та відповідачем існує спір щодо неподіленого майна. Іншого неподіленого майна, крім земельних ділянок, що є предметом спору у нас немає. Таким чином позивач достеменно знав що спір, на його думку не тільки наявний, але й, стосується саме цих земельних ділянок. Принагідно зауважити, що позивач був настільки впевнений у порушенні його прав, що навіть вдався до протиправних дій, нанісши тілесні ушкодження чоловіку відповідача;
крім того, станом на 2012 рік у розпорядженні позивача були всі матеріально-правові та процесуально правові засоби для встановлення деталей цього спору. Позивач мав можливість встановити факти щодо спадкування відповідачем частини будинку та відповідних часток земельних ділянок шляхом подання адвокатських запитів (як це було зроблено ним та його представником у 2020 році), подати заяву про забезпечення доказів, витребувавши відповідні документи від державних органів, державної нотаріальної контори або від відповідача. З урахуванням наведеного, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права щодо моменту початку перебігу позовної давності».
 
4.2.. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
 
4.3. Тому, обміркувавши аргументи учасників справи, касаційний суд, з урахуванням принципу розумності, мав би вказати, що:
            ухвалою Дрогобицької міської ради від 19 березня 2003 року № 182 надано у спільну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м на АДРЕСА_1 для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 820,00 кв. м за тією ж адресою для ведення садівництва;
            06 липня 2005 року на підставі вказаної ухвали ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було видано державні акти про право власності серії ЯА № 569960 та серії ЯА № 569961 на земельні ділянки з кадастровими номерами 4610600000:01:018:0026 та 4610600000:01:018:0024 (архівні копії без визначення часток);
            ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, після її смерті спадщину прийняла ОСОБА_1 . Зокрема, 17 червня 2010 року державний нотаріус Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р. В. видала ОСОБА_1 два свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на 3/8 ідеальні частини земельної ділянки площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 4610600000:01:018:0024, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 3/8 ідеальні частини земельної ділянки площею 0,0820 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 4610600000:01:018:0026, цільове призначення - для ведення садівництва;
            вироком від 04 листопада 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, а саме за завдання чоловікові ОСОБА_1 - ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень та встановлено: факт заподіяння ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_3 у підвалі будинку на АДРЕСА_1 , обставини вчинення кримінального правопорушення (наявність неприязних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (чоловіком відповідача), раптово виниклий конфлікт між ними тощо), доведено вину ОСОБА_2 та призначено покарання;
            відповідні обставини свідчать, що про смерть спадкодавця ОСОБА_5 позивачу було відомо, оскільки останній проживав у тому ж будинку, що й ОСОБА_5 , відповідач користувалась спірними земельними ділянками після смерті ОСОБА_5 , що об`єктивно мало б спонукати позивача як власника встановити правові підстави користування його майном та в позивача з відповідачем вже виникали конфлікти щодо користування спірними земельними ділянками.
 
4.4. Касаційний суд: 
            не врахував, що відсутні підстави, з урахуванням встановлених обставин справи стверджувати, що позивач довів, що йому стало відомо про порушення приватного права чи інтересу саме в 2020 році;
            проігнорував конкретний, доречний та важливий довід, наведений в касаційній скарзі про те, що «позивач мав можливість встановити факти щодо спадкування відповідачем частини будинку та відповідних часток земельних ділянок шляхом подання адвокатських запитів (як це було зроблено ним та його представником у 2020 році), подати заяву про забезпечення доказів, витребувавши відповідні документи від державних органів, державної нотаріальної контори або від відповідача».
 
4.5.. Як наслідок, касаційному суду належало скасувати оскаржені судові рішення, застосувати наслідки спливу позовної давності та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суддя                                                                                              В. І. Крат
 
Суддя                                                                                              Є. В. Краснощоков