КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №758/11248/20                                                                                  Головуючий у І інстанції - Скрипник О.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/3790/2023                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
30 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди заподіяної особі незаконним рішенням, - 
 
установив:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2  звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва про стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29 січня 2004 року №1888, виданого Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури.
13 червня 2019 року Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на один рік, з 13 червня 2019 року по 13 червня 2020 року, згідно п.3 ч.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного суду від 07 липня 2020 року у справі №320/3497/19 визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на один рік. 
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у вказаній справі відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скарго відповідача по даній справі.
Позивач вважає, що внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень - Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури м. Києва рішення №143 від 13 червня 2019 року, яке судом визнано протиправним та скасовано, позивачу було заподіяно моральну шкоду.
Окрім того, станом на 18 червня 2020 року та на час подачі позовної заяви у Єдиному реєстрі адвокатів України, в графі «інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю» викладено наступне: «Право на заняття адвокатською діяльністю зупинене згідно п.3 ч.1 ст. 31 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 13 червня 2019 року по 13 червня 2020 року на підставі рішення КДКА м. Києва №143 від 13 червня 2019 року».
Позивач зазначає, що неправомірні дії КДКА м. Києва, якими були порушені його конституційні права та свободи, що встановлено рішеннями судів, зумовили для позивача потребу в докладанні додаткових моральних зусиль для захисту своїх прав шляхом звернення до судів з позовами, підготовки процесуальних документів, необхідності відвідувати судові засідання, призвели до втрат майнового та немайнового характеру, у тому числі у хвилюванні, незручностях, пов`язаних з необхідністю змінювати свій звичний уклад життя для створення об`єктивної можливості захистити порушені права у встановленому законодавством порядку втрати клієнтів та доходів, а отже моральних страждань.
 Судові процеси по відновленню його прав, порушених незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності, тривали 1 рік.
Заподіяння моральних страждань полягає також у незаконному розповсюдженні стосовно позивача, як адвоката, негативної інформації. 
Внаслідок цього, позивач зазнав надзвичайних переживань, психологічного напруження, стресу, страху, занепокоєння, відчуття несправедливості, тривалої невизначеності.
Просив суд, стягнути з Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва на свою користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн. 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року, вказаний вище позов задоволено частково.
Стягнуто з Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000 грн.
Стягнуто Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва на користь позивача судовий збір у розмірі 500 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, третя особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим,  ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що 15 грудня 2021 року Рада адвокатів України прийняла рішення №128 «Про неповноважність та неправомочність Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва здійснювати свої функції».
Таким чином, починаючи з 28 січня 2022 року відповідач по справі на момент розгляду справи в суді першої інстанції, визнаний таким, що не сформований у відповідності до ст. 50 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також новообраний Голова КДКА м. Києва визнана такою, що не набула повноважень Голови КДКА м. Києва.
Отже, відповідач у справі був позбавлений можливості приймати участь у справі, а тому суд першої інстанції позбавив відповідача приймати участь в судовому засіданні та обґрунтовувати свою позицію щодо відмови  в задоволенні позовних вимог.
Тобто, фактично, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням принципу змагальності.
Станом на 07 липня 2022 року згідно роздрукованого профайлу з ЄРАУ на адвоката ОСОБА_2 , графа «Інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю» - відсутня.
Таким чином, суд першої інстанції поверхнево дослідив обставини щодо наявності запису про притягнення адвоката ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності шляхом зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на рік та помилково прийшов до висновків, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Крім того, позивач не навів конкретного прикладу із життя, який би свідчив про його душевні страждання, стрес або відчуття невизначеності.
З боку позивача не було заявлено жодного епізоду, який би розкрив сутність пережитих ним почуттів внаслідок прийняття КДКА м. Києва рішення №143 від 13 червня 2019 року.
Разом з тим, висновок суду першої інстанції про вину окремих фізичних осіб, що підтверджує вину юридичної особи КДКА м. Києва порушує принцип диспозитивності.
Лише Київський окружний адміністративний суд та Шостий апеляційний адміністративний суд  в межах справи №320/3497/19 про визнання протиправним та скасування рішення КДКА м. Києва №143 від 13 червня 2019 року, з огляду на предмет та підстави позову могли встановити вину як членів КДКА м. Києва які приймали рішення №143 від 13 червня 2019 року так і КДКА м. Києва в цілому.
Відсутність визначеної адміністративним судом вини відповідача щодо прийнятого рішення №143 від 13 червня 2019 року унеможливлює застосування інституту відшкодування моральної шкоди.
Просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_2 надійшов відзив, обґрунтований тим, що так звана «неповноважність» складу відповідача не змінює і не скасовує статусу юридичної особи КДКА м. Києва,  а також не створює жодних перешкод для представництва відповідача у суді його засновником або представником.
Відповідач через представника прийняв участь як у підготовчому засіданні суду першої інстанції так і у розгляді справи по суті.
Позивач зазначає, що на момент звернення до суду із позовною заявою запис: «Інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю» щодо ОСОБА_2 містився у ЄРАУ.
На момент подачі апеляційної скарги у ЄРАУ відсутній вищезазначений запис про накладення на позивача дисциплінарного стягнення, але такий запис існував до 13 червня 2021 року включно.
Крім того, відповідач, хоч і не є органом державної влади, проте у правовідносинах з ОСОБА_2 був наділений владними управлінськими функціями, тому позивач вважає, що судом першої інстанції вірно враховано загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень.
Просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року залишити без змін.
Крім того, на вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_3 надійшов відзив в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги він підтримує та вважає, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року є незаконним.
Просив, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Разом з тим, на вказану апеляційну скаргу від КДКА м. Києва надійшов відзив, обґрунтований тим, що позовна заява не містить реальних та допустимих доказів, які підтверджують страждання, приниження та погіршення здоров`я ОСОБА_2 .
Зазначає, що адміністративний суд в рамках розгляду справи №320/3497/19 не спростували відсутності дисциплінарного проступку адвоката ОСОБА_2 , а тому скасування рішення КДКА м. Києва №143 від 13 червня 2019 року мало процедурний характер.
КДКА м. Києвазазначає, що відсутність визначеної адміністративним судом їх вини щодо прийнятого рішення  №143 від 13 червня 2019 року унеможливлює застосування інституту відшкодування моральної шкоди.
КДКА м. Києванаголошує, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між їх діями та завдання моральної шкоди, а також не надано доказів, які б свідчили про наявність шкоди та про глибину його фізичних і духовних страждань.
Просило, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Разом з відзивом, КДКА м. Києва подало клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін. 
У задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції.
Навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом апеляційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суд вищої інстанції не має повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми. 
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частиною першою статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно з ч.ч.1,3 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Оскільки судом апеляційної інстанції в межах апеляційного провадження не проводиться встановлення обставин справи і фактів, а також не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи за участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що позивач здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1888 від 29 січня 2004 року, виданого Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури.
Рішенням дисциплінарної палати юридичної особи «Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури м. Києва» від 13 червня 2019 року №143 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на один рік, яке позивач оскаржив в судовому порядку.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року у справі №320/3497/19  вжито заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 13 червня 2019 року №143 до набрання рішення законної сили.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року у справі №320/3497/19 залишено без змін. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року про забезпечення позову у справі №320/3497/19.  
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі №320/3497/19 вирішено: визнати протиправним та скасувати рішення дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної палати Кваліфікаційної - дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва від 13 червня 2019 року №143. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року залишено без змін. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року  у справі №320/3497/19  відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2020 року у справі №320/3497/19  за позовом ОСОБА_2 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва, про визнання протиправним та скасування рішення.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Окрім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права.
Положеннями ст.ст. 16, 23 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно частини 1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст.56 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд враховує загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень - органом державної влади, які були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. 
Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). 
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. 
Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). 
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. 
Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. 
Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року (справа №750/6330/17), у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Положеннями Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (№63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі RuizTorijav.Spain серія A. 303-A; п. 29).
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки позивач довів належними та допустимими доказами порушення його прав, яке відбулось внаслідок винесення відповідачем відносно позивача рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на один рік.
Позивач змушений був докладати додаткових моральних зусиль для захисту своїх прав шляхом звернення до судів з позовами для захисту своїх прав, зазнав інших втрат немайнового характеру, що полягають у тривалих стражданнях і приниженнях, хвилюванні, відчуття несправедливості, тривалій невизначеності, незручностях, пов`язаних з необхідністю змінювати свій звичний уклад життя, порушенні нормальних життєвих стосунків, в тому числі щодо доступу до професійної діяльності як адвоката; тривалістю порушення його прав незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності, оскільки значний проміжок часу він повинен був витрачати на захист своїх прав.
Натомість відповідачем не доведена відсутність вини та не підтверджено належними доказами спричинення ОСОБА_2 душевних страждань, переживань, стресу та відчуття невизначеності, порушення нормальних життєвих стосунків спричинених прийняттям КДКА м. Києва рішення про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, яке в подальшому було визнано протиправним та скасовано адміністративним судом.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дав відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду першої інстанції.
Визначаючи розмір грошового відшкодування, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер правопорушення, особу потерпілого, врахував тривалість періоду, протягом якого було порушено право позивача, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, при цьому виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості.
Стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн. є належною сатисфакцією за завдані позивачу моральні страждання.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рази з тим, оскільки, дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргуОрлова Ігоря Федоровича залишити без задоволення. 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року залишити без змін. 
Поновити дію рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

                                                                                   С.О. Журба