П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/8544/23	
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Дата і місце ухвалення 25.09.2023р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:      Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,
                                         
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023р. у справі №420/8544/23 за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення своєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні з 02.11.2017   року по день фактичного розрахунку 20.03.2023 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 25 вересня 2023р. позов частково задоволено.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення своєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 47 916,13 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначив, що з огляду на приписи ч.1  ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у  статті 116 КЗпП України. Право на отримання коштів у сумі 68  952,86 грн., тобто належність позивачу наведених коштів, з`явилось у позивача після його звільнення з військової служби та після набрання законної сили рішенням суду у справі №420/12542/22. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що  ст.117 КЗпП України  не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження певної виплати. Апелянт зауважує, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до  статті 117 КЗпП України  може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117  КЗпП України  більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, що також не було враховано судом першої інстанції. Скаржник переконаний, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з військової частини середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1  ст.117 КЗпП України  є безпідставним, що також не врахував суд першої інстанції. Отже відсутні на думку апелянта законні підстави стверджувати, що положення ст.ст.116,  117 КЗпП України  передбачають право на отримання позивачем компенсації за затримку виплати, що мала місце після того, як така виплатити фактично була призначена судом, після звільнення позивача та проведення йому виплати усіх належних сум на дату звільнення. Крім того, апелянт звертає увагу й на те, що усі інші виплати, належні позивачу на час звільнення, останньому були виплачені вчасно. Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача судовий збір сплачений позивачем при поданні позовної заяви.
Зважаючи на зазначене апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити  позивачу у задоволенні позову.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.
Судом апеляційної інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_3 (на теперішній час військова частина НОМЕР_4 ), що перебувала на фінансовому забезпечені Військової частини НОМЕР_1 . 
Наказом командира Військовій частини НОМЕР_4  від 01.11.2017 року №106-РС позивача звільнено з військової служби у запас, за підпунктом «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
14.03.2023р. та 20.03.2023 p. Військова частина НОМЕР_1 , на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2022р. у справі №420/12542/22 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.11.2017 року на загальну суму 68  952,86 грн.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення   своєчасного остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми КЗпП України у частині встановлення відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 47 916,13 грн
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо права позивача на отримання середнього грошового забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні, однак не погоджується із сумою визначеної судом до стягнення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Необхідно звернути увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. 
Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.
З урахуванням наведеного безпідставними є доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
19.07.2022р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Враховуючи, що позивачеві при звільненні з військової служби не виплачено належні суми грошового забезпечення, судова колегія вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2017 року по 01.05.2018 року (за шість місяців).
Щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача,  судова колегія зазначає.
Згідно статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.
Пунктами 5, 8 Порядку №100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно наданих на виконання ухвали апеляційного суду матеріалів, середньоденна заробітна плата позивача за останні два повні календарні місяці, що передували звільненню, дорівнює 264,73 грн.
Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 Кодексу законів про працю України, становить: 264,73 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 181 (кількість днів затримки розрахунку) = 47 916,13 грн.
Водночас, у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З наявного у справі витягу з розрахунково-платіжної відомості за жовтень 2017р. вбачається, що загальний розмір виплаченого позивачу грошового забезпечення при звільненні, складає 14514,74 грн.
Тобто, з урахуванням невиплаченої позивачу суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.11.2017 року (68  952,86 грн.) до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 83 467,60грн. (14514,74 грн. + 68  952,86 грн.).
Отже, сума виплаченої із затримкою індексації грошового забезпечення за період з  01.01.2016 року по 01.11.2017 року складає 82,61 % від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення (68  952,86 грн./ 83 467,60 грн.) х 100%).
Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 39 583.51грн., тобто 82,61 % від 47 916,13 грн.
Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, які висловлені у постановах від 26.01.2022 у справі №240/12167/20, від 10.02.2022 у справі №580/2264/20.
Відповідно до п.1, 4 ч.1  ст.317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального права внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення своєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 47 916,13 грн.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям у справі нової  постанови  про часткове задоволення позову, шляхом визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2017 року по 01.05.2018 року. Стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02.11.2017 року по 01.05.2018 року в сумі 39 583.51 грн. 
Враховуючи, що позивач при поданні позовної заяви не повідомляв суду про наявність у нього пільг з оплати судового збору, та надав документ, що підтверджує його оплату, колегія судів вважає, що понесені позивачем витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню йому за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
Враховуючи, що дана справа у відповідності до п.3 ч.6  ст.12 КАС України, належить до категорії справ незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5  ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст.  308,  311,  312,  317,  321,  325,  327,  328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 р. у справі №420/8544/23 - скасувати.
Прийняти по справі нову  постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2017 року по 01.05.2018 року.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 02.11.2017 року по 01.05.2018 року в сумі 39 583.51грн. (тридцять  дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят три гривні 51 коп.)
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одну тисячу сімдесят три) грн. 60 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5  статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.В. Бойко	
Судді	  	О.А. Шевчук    А.Г. Федусик