ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 405/1188/22
провадження № 61-8180св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 1, управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Юрій Юрійович, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року у складі судді Шевченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року у складі колегії суддів Чельник О. І., Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 1, управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, про визнання недійсним договору дарування.
На обґрунтування позову посилався на те, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 02 листопада 2015 року, зареєстрованим у реєстрі за № 2-288, йому належить 1/2 частка у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 травня 2019 року у справі № 404/6959/18 за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом визнано право на 1/2 частку у праві власності на будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 . 
У березні 2021 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у праві власності на житловий будинок з виплатою компенсації вартості цієї частки на підставі статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Позов обґрунтований тим, що внаслідок його трудових та грошових затрат частка відповідача у спірному майні (у грошовому еквіваленті) стала відносно незначною. Загальна площа житлового будинку становить 52,2 кв. м, житлова площа - 27,8 кв. м, тобто розділити та виділити в натурі по 1/2 його частці неможливо. Спільне володіння і користування зазначеним майном також є неможливим. Відповідач ніколи не користувався спірним будинком, не проживав у ньому, оскільки він має на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 , постійно проживає за вказаною адресою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2021 року у справі № 405/2759/21 відкрито провадження. ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні часткою будинку. Проте під час розгляду справи № 405/2759/21 позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 подарував 1/2 частку у праві власності на житловий будинок дочці ОСОБА_3 .
Позивач вважав, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування, діяв недобросовісно та ввів в оману нотаріуса, оскільки в оспорюваному договорі дарування дарувальник стверджував, що стосовно предмета договору не ведуться судові справи, ніхто не зареєстрований і не проживає, малолітні, неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи відсутні. Проте у будинку проживають та зареєстровані позивач, його дружина та малолітня дитина, тому відповідач мав би отримати дозвіл органу опіки та піклування на відчуження своєї частки у праві власності на житловий будинок, однак такого дозволу не було. Також вважав, що у разі ухвалення судом рішення у справі № 405/2759/21 виконати його буде неможливо як у випадку задоволення первісного позову, так і у випадку задоволення зустрічного позову.
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами від 08 липня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 (далі - державний нотаріус) Куроп`ятник В. М., за умовами якого ОСОБА_2 подарував - безоплатно передав ОСОБА_3 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами від 08 липня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Куроп`ятник В. М. (реєстровий № 4-451), за умовами якого ОСОБА_2 подарував - безоплатно передав ОСОБА_3 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом, оскільки оспорюваний договір порушує майнові інтереси позивача. На час укладення договору дарування ОСОБА_2 було відомо про наявність у провадженні суду справи № 405/2759/21 щодо спірного будинку. Крім того, укладаючи оспорюваний договір дарування, ОСОБА_2 не повідомив нотаріуса про те, що у спірному будинку проживає малолітній син позивача та не надав дозволу органу опіки та піклування на відчуження частки будинку.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Ю. Ю., залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування зі своєю дочкою, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом стосовно позивача, оскільки оспорюваний договір дарування порушує майнові інтереси позивача як кредитора, який мав би право на стягнення з відповідача 1/2 частини понесених витрат на утримання будинку у розмірі 258 800,00 грн, що вказує на фіктивність оспорюваного правочину та має ознаки фраудаторного.
Крім того, у спірному будинку проживає син позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вчинення оспорюваного договору без дозволу органу опіки та піклування порушує права малолітнього сина позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Ю. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження нерухомого майна у тому випадку, коли таке відчуження здійснюється батьками або особами, які їх замінюють. Крім того, суди не встановили, що оспорюваний договір дарування обмежує права та законні інтереси дитини на житло. Позивач не довів, що оспорюваний договір дарування порушує його майнові права.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, від 20 листопада 2019 року у справі № 755/2110/16-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18, від 12 жовтня 2021 року у справі № 725/4816/19.
Доводи інших учасників справи
У липні 2023 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просив касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
На обґрунтування відзиву ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 є його кредитором, оскільки зобов`язаний відшкодувати йому витрати на утримання спірного будинку у розмірі 258 800,00 грн. На час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 було відомо про наявність у провадженні суду справи № 405/2759/21 щодо спірного будинку. Передання відповідачем у дар своїй дочці 1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок унеможливить виконання рішення у справі № 405/2759/21. Оспорюваний договір має ознаки фраудаторного, порушує права та інтереси малолітньої особи - сина позивача та укладений без дозволу органу опіки та піклування.
Провадження у суді касаційної інстанції
30 травня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Ю. Ю., надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 14 червня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Ю. Ю., на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року, витребував справу із суду першої інстанції.
04 липня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2023 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 травня 2019 року у справі № 404/6959/18 за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом визнано право на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
08 липня 2022 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування посвідчений державним нотаріусом Куроп`ятник В. М. за реєстровим № 4-451.
Згідно з пунктом 1.3 договору дарування дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору 1/2 частка у праві власності на житловий будинок, нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена у податковій заставі, під іпотекою не перебуває, щодо неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами: як юридична адреса не використовується, а також будь-яких прав на неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб вона не внесена, не є предметом спадковою договору. Треті особи не мають прав на відчужувану частку будинку, права малолітніх та неповнолітніх дітей не порушені. Членів сім`ї - дітей, які б мали право приживання (особистий сервітут, встановлений статтею 405 ЦК України), немає. Зміст законодавства щодо прав дітей (осіб до 18 років) членів сім`ї на проживання (особистий сервітут) та те, що на здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, а також правові наслідки вчинення правочину без надання такої згоди сторонам нотаріусом роз`яснено і зрозуміло.
Особи, котрі зареєстровані та проживають у житловому будинку, частка якого відчужується за цим договором, відсутні. Малолітні, неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи відсутні, що підтверджується витягом з реєстру мешканців м. Кропивницького від 01 липня 2021 року. Дарувальник стверджує, що у житловому будинку відсутні самовільні прибудови, добудови, переобладнання, перепланування та реконструкції. 
Відповідно до пункту 1.6 договору цей дар сторони оцінюють у сумі 10 000,00 грн.
Суди також встановили, що у провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває цивільна справа № 405/2759/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою компенсації вартості частки на підставі статті 365 ЦК України. З цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у березні 2021 року.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Копію ухвали суду та повістку відповідач ОСОБА_2 отримав 01 червня 2021 року та, користуючись правом подання зустрічного позову, 15 червня 2021 року пред`явив зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком. Ухвалою суду від 05 липня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до розгляду з первісним позовом, об`єднано в одне провадження.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17).
Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, не врахували, що позивач не вказав, у чому полягає порушення відповідачем його прав чи інтересів, яким чином оспорюваний правочин має негативний вплив на нього.
У справі відсутні докази порушення прав, свобод та інтересів позивача із підстав, заявлених у позові, а доводи позивача про порушене право (законний інтерес) є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного договору на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача.
Як на підставу позову позивач посилався на те, що ОСОБА_2 уклав оспорюваний правочин з метою уникнення зобов`язань з відшкодування витрат на утримання спірного будинку, тому відповідач діяв недобросовісно та зловживав своїм правом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 755/2110/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що «суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_3 як власник майна має право на розпорядження ним. Наявність у ОСОБА_3 обов`язку сплачувати на користь позивача аліменти на утримання дітей не є беззаперечним доказом того, що метою укладення спірних договорів дарування було ухилення ним від сплати аліментів або зменшення їх розміру».
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій, помилково посилалися на те, що оспорюваний договір дарування порушує майнові інтереси позивача як кредитора, який мав би право на стягнення з відповідача 1/2 частини понесених на утримання будинку витрат у розмірі 258 800,00 грн, що вказує на фіктивність оспорюваного правочину та має ознаки фраудаторного.
Суди не врахували, що станом на дату укладення оспорюваного договору дарування позивач не довів наявність у відповідача зобов`язань зі сплати коштів, понесених на утримання будинку. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Ленінського районного суду від 15 серпня 2022 року провадження у справі № 405/2759/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою компенсації вартості частки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення зупинено.
Відкриття провадження у справі № 405/2759/21 щодо стягнення компенсації витрат, понесених на утримання будинку, з ОСОБА_2 не свідчить про недійсність укладеного відповідачем правочину, а інших доказів на підтвердження недійсності договору та порушення ним прав позивача матеріали справи не містять.
Крім того, суди помилково зазначили про те, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування 1/2 частки у праві власності на житловий будинок, мав надати нотаріусу дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, оскільки у спірному будинку проживає малолітній син позивача.
У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що «за змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Установивши, що ОСОБА_3 є бабою, а не матір`ю малолітньої, яка проживає як член сім`ї власника у спірній квартирі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про задоволення вимог позову, оскільки для укладення ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося».
Отже, органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуженння здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.
Суди вказаного не врахували та помилково зазначили про необхідність згоди органу опіки та піклування для укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору дарування. 
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не зазначили, яким чином оспорюваний договір дарування 1/2 частки у праві власності на житловий будинок суперечить правам та інтересам дитини позивача, яка продовжує проживати у спірному будинку.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Водночас Верховний Суд відхиляє посилання заявника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16; Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц; Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 725/4816/19, оскільки висновки у зазначених справах стосуються спорів щодо визнання правочинів удаваними відповідно до статті 235 ЦК України. Тому висновки у зазначених справах стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За частинами першою, другою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
З урахуванням наведених мотивів Верховний Суд вважає за необхідне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Ю. Ю., скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 3 473,40 грн (1 488,60 грн + 1 984,80 грн).
Щодо вирішення клопотання представника ОСОБА_2 Усатенка Ю. Ю. про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Ю. Ю., просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження цих витрат заявник надав договір про надання правничої допомоги від 26 травня 2023 року, відповідно до умов якого: адвокатське об`єднання «Усатенко і Усатенко» бере на себе надання правничої допомоги: аналіз законодавства, складання апеляційної скарги та представництво відповідача у Верховному Суду у справі № 405/1188/22 (пункт 2.1); вартість правничої допомоги становить 10 000,00 грн (пункт 4.1); розмір витрат на правничу допомогу, у тому числі гонорар адвоката за цим договором є фіксованим (пункт 4.2); ордер на надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2023 року; квитанцію до прибуткового касового ордера від 26 травня 2023 року № 159 на суму 10 000,00 грн.
Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану ОСОБА_2 на стадії касаційного перегляду справи, колегія суддів враховує таке.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не має права втручатися у ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Колегія суддів ураховує, що відповідач дотримав порядок подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції та надав докази їх понесення.
ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу не заявляв про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які просить стягнути ОСОБА_2 .
Ураховуючи наведене, правових підстав для зменшення понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Усатенко Юрій Юрійович, задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 лютого 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 1, управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, про визнання недійсним договору дарування відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 473 (три тисячі чотириста сімдесят три) гривні 40 копійок судового збору та 10 000,00  (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                              І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                         А. І. Грушицький
 
В. М. Ігнатенко 
 
С. О. Карпенко
 
В. В. Сердюк