ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 602/162/23	Головуючий у 1-й інстанції Холява Л.І. 	
Провадження № 22-ц/817/940/23 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 602/162/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2023 року, ухваленого суддею Холявою Л.І.,  повний текст якого складено 23 серпня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:
в лютому 2023 року АТ Державний ощадний банк України (далі – Банк) звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1672,69 дол. США.
В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 20 липня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України», яке після проведених змін до Статуту банку, затверджених постановою КМУ від 06.04.2011 року № 502 перейменоване на ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 444 від 20.07.2007 року, згідно якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 69000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит до 19.07.2012.
У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, Банк звернувся із позовною заявою до Лановецького районного суду Тернопільської області про дострокове стягнення боргу (80807,09 доларів США) шляхом звернення на предмет іпотеки. 
13.07.2010 Лановецьким районним судом Тернопільської області ухвалено рішення, яким позов Банку задоволено та достроково стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 83252,92 дол. США шляхом звернення на іпотечне майно ОСОБА_1   згідно договору іпотеки №1739 від 20.07.2007 року.
У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Лановецького районного суду Тернопільської від 13.07.2010 Банк знову звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №444 від 20.07.2007. 
Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1   на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» 49347 доларів США 87 центів заборгованості по основному боргу по кредитному договорі №444 від 20.07.2007 року.
12 квітня 2021 року ОСОБА_1 погашено в повному обсязі тіло кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 23 лютого 2022 року.
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором №444 від 20 липня 2007 року за період з 10 лютого 2020 року по 11 квітня 2021 року у відповідача наявна заборгованість в сумі 1672,69 дол. США, яку складає загальна сума 3% річних по всіх сумах простроченого основного боргу та процентів.
Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2023 року у справі № 602/118/18 позов акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк»  заборгованість в сумі 1672 дол. США 69 центів - 3% річних по простроченому основному боргу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» 2684,00 грн сплаченого судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2023 року у справі №602/162/23 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у даному рішенні, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Також заявник вказує, що як вбачається з оскаржуваного рішення предметом спору у даній справі є стягнення з  ОСОБА_1  на користь AT «Державний ощадний банк України» 3% річних, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за кредитним договором №444 від 20 липня 2007 року за період з 10 лютого 2020 року по 11 квітня 2021 року. 
Однак, заборгованість за кредитним договором №444 від 20 липня 2007 року погашена в повному обсязі. Таким чином, основне зобов`язання відповідача за вказаним зобов`язанням припинилось 12 квітня 2021 року, у зв`язку із його повним виконанням.
Як вбачається зі змісту ч.2 ст.625 ЦК України, а також правових висновків Верховного Суду, що обов`язковою умовою для стягнення сум, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, є наявність невиконаного боржником основного зобов`язання. Крім цього, річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. А, відтак стягнення з боржника процентів річних від простроченої суми у випадку відсутності невиконаного основного зобов`язання, не передбачено ст.625 ЦК України та іншими нормами матеріального права. Отже, відсутність у відповідача заборгованості за кредитним договором у повному обсязі спростовує висновки суду про наявність у відповідача заборгованості 3% річних по простроченому основному боргу за кредитним договором. При цьому, позивач не пред`являв вимог про стягнення 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України при поданні позову до ОСОБА_1 , що підтверджується змістом рішень Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року у справі №2-148/2010 та від 20 вересня 2019 року у справі №602/118/18.
Також, вважає некоректним розрахунок 3% річних від прострочених сум за період з 10 лютого 2020 року по 11 квітня 2021 року, який позивачем долучено до його позовної заяви, щодо терміну сплати платежів за кредитом, який позивачем вказано як 07 лютого 2020 року для суми 47847,87 дол. США, яку позивач назвав місячним платежем, оскільки згідно умов кредитного договору №444 від 20 липня 2007 року кінцевим строком повернення кредиту було 19 липня 2012 року, який був змінений кредитором на власний розсуд шляхом пред`явлення позову про дострокове стягнення заборгованості за цим договором в 2010 році. Вказана обставина зазначена самим позивачем в позовній заяві.
Крім того, станом на 06 лютого 2020 року залишок заборгованості ОСОБА_1 за виконавчим листом, виданим на виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року у справі №2-148/2010, становив 160421,09 грн, що підтверджується листом Збаразького міжрайонного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 06 лютого 2020 року №6206/13-31 у виконавчому провадженні №52203904. Зауважує, що такий залишок заборгованості за вказаним вище виконавчим документом обліковувався також станом і на 26 січня 2023 року, що підтверджується обліковою карткою Шумського відділу ДВС у Кременецькому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на зведене виконавче провадження №63410499 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 .
Таким чином, у випадку наявності правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних на залишок простроченої заборгованості за кредитним договором №444 від 13 липня 2007 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, загальний розмір цих нарахувань за період з 10 лютого 2020 року по 11 квітня 2021 року не міг перевищувати 5630,12 грн, додавши розрахунок: 160421,09 грн. * 3% /365 * 427 = 5 630,12 грн.
Представник АТ Державний ощадний банк України адвокат Данилевич А.Б. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 статті 625 ЦК України.
Щодо тверджень відповідача, викладених у апеляційній скарзі, про те, що станом на 06 лютого 2020 року у ОСОБА_1 була наявна заборгованість в сумі 160421,09 грн, що підтверджується листом Збаразького міжрайонного відділу ДВС Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) від 06 лютого 2020 року, зазначає наступне.
Лист державного виконавця Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) від 06 лютого 2020 року № 6206/13-31 Тетяни Волянюк не можна вважати достовірним та достатнім доказом у даній справі. Постановою начальника Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) №18/1 від 02 березня 2020 року дії державного виконавця щодо надання інформації представнику боржника 06 лютого 2020 року визнано такими, що вчинено із недотриманням норм Закону України «Про виконавче провадження».
Крім цього, вказує, що банківські виписки з рахунку позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, надані банком виписки з особистого рахунку позичальника можуть підтверджувати залишок заборгованості, а не листи органів відділу ДВС, на які посилається представник відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.                
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 444 від 20.07.2007 року, згідно якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 69000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит до 19.07.2012 року. 
Для забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору №444 від 20.07.2007 року ОСОБА_1 передано в іпотеку майно, яке належить йому на праві власності, а саме:
1) нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 393.80 кв. м.;
2) земельна ділянка для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0.06602 га кадастровий номер 6123810100020040153, що розташована на території Лановецької міської ради в АДРЕСА_1 ;
3) трикімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 69.40 кв. м, житлова площа – 46 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
20 липня 2007 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1739 Іпотечний договір між Банком та ОСОБА_1 , який являється іпотекодавцем за власними зобов`язаннями та майновим поручителем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі №2-148/2010  позов ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно задоволено та достроково стягнуто з ОСОБА_1 83252,92 дол. США, з них: 69000,00 дол. США заборгованість по кредиту; 13280,87 дол. США заборгованість по прострочених відсотках; 972,05 дол. США пеня за несвоєчасну сплату відсотків, що становить 657964,48 грн., шляхом звернення стягнення на іпотечне майно ОСОБА_1 згідно договору іпотеки № 1739 від 20 липня 2007 року.
18 липня 2019 року позивачем змінено організаційно-правову форму з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», що підтверджується копією витягу зі Статуту АТ «Державний ощадний банк України», копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2019 року у справі №602/118/18 позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 49347 доларів США 87 центів заборгованості по основному боргу по кредитному договору №444 від 20 липня 2007 року.
Відповідно до звіту щодо розрахунку 3% річних від прострочених сум заборгованості перед ТВБВ №10019/034 філія – Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» за кредитним договором №444 від 20 липня 2007 року з 10 лютого 2020 року по 11 квітня 2021 року, розрахунок 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором становить 1672,69 дол. США.
Згідно копії розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед філією – Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» за кредитним договором №444 від 20 липня 2007 року станом на 23 лютого 2022 року, ОСОБА_1 12 квітня 2021 року було погашено тіло кредиту в повному обсязі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань в строки, передбачені кредитним договором не виконав, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке також не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору і не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, а тому відповідно до положень статті 625 ЦК України, АТ "Державний ощадний банк України" вправі нарахувати три проценти річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором №444 від 20 липня 2007 року за період з 10 лютого 2020 року по 11 квітня 2021 року в сумі 1672 дол. США 69 центів, що складає 3% річних від простроченої суми заборгованості.
Колегія суддів вважає висновки суду такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий висновок узгоджується з позицією викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18),від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
Як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі №2-154/10 достроково стягнуто з  ОСОБА_1  83252,92 дол. США, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно  ОСОБА_1  згідно договору іпотеки № 1739 від 20.07.2007 року.         
Крім цього, рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2019 року у справі №602/118/18 позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 49347 доларів США 87 центів заборгованості по основному боргу по кредитному договору №444 від 20 липня 2007 року.
Отже, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Згідно поданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №444 від 20 липня 2007 року та випискою з рахунку за період з 10.02.2020 по 11.04.2021 заборгованість становить 47847,87 дол. США (а.с.28-30), а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, для стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, з урахуванням суми боргу 47847,87 доларів США, що становить 1672,69 доларів США за період з 10.02.2020 по 11.04.2021.
У Постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зауважила, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Отже, наданий позивачем розрахунок, а також виписки по рахунку відповідача за період з 10.02.2020 по 11.04.2021, які досліджені судом першої інстанції, колегія суддів вважає належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції).
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операцій та є підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і податкових документах. 
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на те, що у ОСОБА_1 була наявна заборгованість в сумі 160421,09 грн, що підтверджується листом державного виконавця Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) від 06 лютого 2020 року № 6206/13-31 Тетяни Волянюк, оскільки постановою начальника Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) №18/1 від 02 березня 2020 року дії державного виконавця щодо надання інформації представнику боржника 06 лютого 2020 року визнано такими, що вчинено із недотриманням норм Закону України «Про виконавче провадження».
Також твердження відповідача про те, що ним виконано основне зобов`язаня, у зв`язку з його повним погашенням 12.04.2021, а відтак відсутність підстав для стягнення з нього 3 % річних, колегія суддів відхиляє, оскільки 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2023 року – без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
У силу ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах понесених ним сум.
Керуючись статтями 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2023 року  – без змін.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах понесених ним сум.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення виготовлений 13 грудня 2023 року.

Головуюча                                                                                Н. М. Храпак

Судді:                                                                                О.Б. Гірський                                                
                                                                                       М.В. Хома