Постанова       
Іменем України
 
08 листопада 2023 року                                                                     
м. Київ
 
справа № 465/6259/19
провадження № 61-4213св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа якане брала участі у справі і подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бельдій Наталія Володимирівна, на постанову Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою.
Позов мотивований тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2015 року у цивільній справі № 465/7829/13-ц за ним та відповідачем визнано право власності по частині квартири АДРЕСА_1 за кожним. У цій квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_2 , а він з сином проживають за місцем його реєстрації ? квартира АДРЕСА_2 . 
Квартира, співвласниками якої є він та відповідач, розташована на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,2 кв.м: 1 кімната площею 17,0 кв.м, 2 кімната - 13,7 кв.м, 3 кімната - 10,1 кв.м; а також кухні - 8,5 кв.м; ванної кімнати - 2,4 кв.м; вбиральні ? 1.2 кв.м; коридору - 9,2 кв.м; вбудованої шафи - 0,4 кв.м; підвалу - 2,0 кв.м; двох балконів - 1,4 кв.м та 1,9 кв.м відповідно. Загальна площа квартири - 65,8 кв.м. 
Зазначає, що відповідач змінила замок у вхідних дверях, зайняла всі кімнати в квартирі, у зв`язку з чим він не має можливості користуватися своєю власністю та не має доступу до неї. На його прохання надати ключі ОСОБА_2 вказує, що такі у нього є, хоча її твердження не відповідають дійсності, а на його пропозицію продати квартиру та розділити кошти, за які кожен зміг би придбати собі окреме житло, відповідач відмовила. 
Просив суд:
зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати йому ключі від вхідних дверей та вселити його у вказану квартиру;
встановити наступний порядок користування приміщеннями квартири: виділити у його користування кімнату площею 13,7 кв. м, балкон площею 1,4 кв. м.; у користуванні відповідача залишити кімнату площею 10,1 кв.м; у спільному користуванні залишити кімнату площею 17,0 кв. м, кухню - 8,5 кв. м; ванну кімнату - 2,4 кв. м; вбиральню ? 1.2 кв. м; коридор - 9,2 кв. м; вбудовану шафу - 0,4 кв. м; підвал - 2,0 кв. м; балкон ?1,9 кв. м.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1  задоволено частково. 
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передано ключі від вхідних дверей та вселено ОСОБА_1 у спірну квартиру.
Виділено у користування ОСОБА_1 кімнату площею 13, 7 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .
У користуванні ОСОБА_2 залишено кімнату площею 10,1 кв.м; підвал площею 2,0 кв.м; балкон площею 1,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 . 
У спільному користуванні сторін залишено кімнату площею 17,0 кв.м; кухню ? 8,5 кв.м; ванну кімнату ? 2,4 кв.м; вбиральню ? 1,2 кв.м; коридор ? 9,2 кв.м; вбудовану шафу ? 0,4 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 . 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виник спір щодо порядку користування приміщеннями в квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності. В судовому засіданні відповідачем не надано та судом не встановлено доказів того, що позивач безпідставно звернувся до суду за захистом своїх прав.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за змістом статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК УРСР право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають право члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Встановлено, що в спірній квартирі, крім відповідача (співвласника ОСОБА_2 ) також зареєстровані та проживають члени її сім`ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Втім, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, в порушення вимог закону не вирішив питання щодо складу осіб, які мають право брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.
Аргументи учасників справи
03 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що сторони не домовилися про порядок користування їхньою квартирою, хоча відповідно до вимог статей 355, 358 ЦК України він та відповідач мають право володіти і користуватися нею на рівних правах. Відповідач разом із членами своєї сім`ї самостійно користуються всією квартирою, зайняли всі три житлові кімнати, в яких зберігають свої речі, не погоджуючись на виділення йому в користування однієї з житлових кімнат, домовитися та підписати договір про встановлення порядку користування квартирою відмовляються. При цьому, заперечення відповідача щодо виділення в користування позивачу будь-якої кімнати у спірній квартирі є саме по собі підтвердженням факту наявності між сторонами спору про порядок користування спільним майном. Учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому. Тому підстави для відмови у встановленні порядку користування вказаною квартирою відсутні.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року порушено права, свободи та інтереси інших осіб, які фактично проживають у спірному житлі, у зв`язку з незалученням таких осіб до участі у справі. ОСОБА_3 (батько відповідача) та ОСОБА_4 (син відповідача) не є співвласниками спірної квартири, оскільки вказані особи вселилися до неї на правах членів сім`ї співвласника та в силу норм статті 156 ЖК УРСР самостійного права користування окремою житловою площею не набувають, так як їх право на користування житлом похідне від права власника. Оскільки порядок користування спільним майном встановлюється між його співвласниками, то спір вирішується виключно в межах прав і обов`язків власників майна. Майнові та житлові права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повинні бути забезпечені відповідачем, а не за рахунок частки та в порушення прав позивача. Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 володіють на праві приватної власності іншим нерухомим майном.
Відповідач та члени її сім`ї умисно зловживали своїми процесуальними правами, не реалізовували свої права відповідно до вимог ЦПК України та безпідставно затягували розгляд справи. У порушення вимог статей 53, 54 ЦПК України заяву про залучення ОСОБА_3 до розгляду справу було подано до суду фактично на стадії завершення розгляду справи по суті та таке залучення суперечило б висновкам Верховного Суду про те, що житлові права членів сім`ї співвласника житла не можуть обмежувати права іншого співвласника на користування квартирою.
У червні 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення ? без змін. 
Зазначає, що позивач подав вказаний позов не на реалізацію свої житлових прав, а на створення побутових незручностей їй (колишній дружині) та членам її сім`ї. При цьому позивач забезпечений житлом та до моменту звернення до суду з указаним позовом придбав квартиру. Також він не був позбавлений можливості встановити кількість осіб, що зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі та відповідно залучити їх до участі у розгляді справи. Жодних належних та допустимих доказів, які вказують на те, що позивачу чинять перешкоди у користуванні квартирою, не надано. 
Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема: 24 листопада 2020 року протокольною ухвалою їй відмовлено у задоволенні заяви про продовження строку, встановленого судом, для подачі відзиву на позовну заяву, до якого було додано довідку з місця проживання про склад сім`ї від 07 жовтня 2020 року № 3994, з якої вбачається, що у квартирі зареєстровані 4 особи; 18 листопада 2021 року протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі третьої особи - ОСОБА_3 , незважаючи на те, що порушено його права та законні інтереси на проживання та користування кімнатою, житловою площею 13,7 кв. м, порядок користування щодо якої склався з грудня 2015 року та по цей час.
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 464/648/18 є помилковими. У цій справі учасниками судового розгляду є троє співвласників квартири, співвласники квартири були залучені до розгляду справи, яка стосувалась захисту їх прав та законних інтересів, тоді як у справі, що переглядається, суд першої інстанції ухвалив рішення про права її батька ? ОСОБА_3 , члена її сім`ї, який зареєстрований, проживає та користується кімнатою площею 13,7 кв. м у квартирі та за відсутності її сина - ОСОБА_4 . Право власності позивача на 1/2 частки у спірній квартирі та його права на користування приміщеннями цієї квартирі не повинні порушувати її прав як співвласника та членів її сім`ї.
У червні 2022 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін. 
Відзив мотивований тим, що 18 листопада 2021 року він подавав до суду першої інстанції заяву про залучення його у якості третьої особи по справі (оскільки він позбавлений права просити суд залучити його у якості співвідповідача), однак суд першої інстанції його заяву не взяв до уваги. Оскарженим рішенням суду було вирішено питання про його права, свободи та інтереси, зокрема порушено його житлові права на проживання та користування кімнатою площею 13,7 кв.м, в якій він проживає та користується з грудня 2013 року та по цей час. У цій справі суд першої інстанції ухвалив рішення про його права за відсутності у нього необхідного процесуального статусу у справі. 
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України. Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 464/648/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник указує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки, а також зазначає про неправильне застосування апеляційним судом статей 53, 54 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
19 січня 2023року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2013 року у справі № 465/7829/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року, визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю, що набуте подружжям під час шлюбу. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частині квартири за кожним.
Спільний син сторін у справі ? ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 3994, виданої 07 жовтня 2020 року ЛКП «Південне», в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані 4 особи, а саме: ОСОБА_2 , сини: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , її батько ? ОСОБА_3 .
Спірна квартира загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м, складається з трьох житлових кімнат, кухні, а також наявна комора в підвалі.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку (частини перша, сьома статті 53 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої стаття 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 0917/443/2012 (провадження № 61-16055св19) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 201/2760/20 (провадження № 61-2790св23) зазначено, що «при незалученні до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, скасування рішення суду можливе лише у виняткових випадках, оскільки такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову. Однак пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України вказує на випадок, коли своїм рішенням суд вирішив питання про їх права та обов`язки, а не вирішить у майбутньому. У зв`язку з цим важливо розмежовувати випадки, коли рішення суду порушує права осіб і коли рішення суду може зачіпати права таких осіб. При цьому тлумачення пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України свідчить, що підставою для залучення судом апеляційної інстанції до участі у справі особи, яка не є стороною у справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є встановлення обставин можливості впливу судового рішення на права, обов`язки та інтереси цієї особи. Разом з тим в ЦПК України не передбачене повноваження суду апеляційної змінювати процесуальне становище особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, на процесуальне становище третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Отже, у разі встановлення, що рішення місцевого суду може в майбутньому вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції вправі залучити таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, однак лише у випадку, якщо така особа не є заявником, тобто не подавала апеляційну скаргу на відповідне судове рішення. Встановивши, що предметом позову в цій справі є вимога про визнання недійсною довіреності від 25 листопада 2015 року, а тому належним відповідачем за такою вимогою є повірений - ОСОБА_2 , і що позивачем не заявлялася матеріально-правова вимога про визнання недійсним договору дарування, за яким ОСОБА_3 набув у власність нежитлові приміщення, суд апеляційної інстанції правильно закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою заявника на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України у зв`язку з тим, що рішенням місцевого суду не вирішувалося питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки».
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок -два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2021 року у справі № 464/648/18 (провадження № 61-5040св21), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «ухвалюючи рішення про задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість встановлення порядку користування спірною квартирою з урахуванням часток співвласників у праві власності на квартиру, виходячи із того, що співвласники мають рівні права щодо користування належною їм власністю, взявши до уваги інтереси кожного із співвласників спірної квартири. […] Відповідачами не запропоновано інших варіантів користування житловими кімнатами. Порядок користування спірною квартирою, запропонований позивачкою, відповідає часткам сторін спору у праві власності на квартиру та не призводить до істотного обмеження прав інших співвласників квартири та осіб, які фактично проживають у ній, зокрема дітей. Слід зазначити, що права дітей на користування житловим приміщенням не можуть обмежувати права співвласника на користування квартирою».
У постанові ВерховногоСуду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2023 року у справі № 760/19865/15-ц (провадження № 61-20309св21) зазначено, що «встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, суди попередніх інстанцій врахували баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою та дійшли до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач не запропонував, наполягаючи на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири. Відповідно до статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв. м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 182/3348/19(провадження № 61-1084св21).Рішення судів попередніх інстанцій не порушує права членів сім`ї відповідача, її дітей, оскільки останні не є співвласниками майна, у користуванні їх спільним майном».
У справі, що переглядається:
суди встановили, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності - по частці кожного; у вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідач та члени її сім`ї - син ОСОБА_4 та батько ОСОБА_2 ;
аналіз матеріалів справи свідчить, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2019 року провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого засідання на 17 березня 2020 року, яке неодноразово відкладалось за клопотанням сторін; ухвалою суду від 25 червня 2020 року справу призначено до судового розглядуна 08 жовтня 2020 року, в якій, зокрема вказано, що в підготовчому судовому засіданні встановлено, що клопотань про залучення до участі у справі відповідачів, третіх осіб та інших до суду не надійшло; 17 листопада 2021 року ОСОБА_3 подав заяву про залучення до розгляду у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки вважав, що рішення у цій справі порушить його права та законні інтереси як члена сім`ї власника на проживання та користування кімнатою площею 13,7 кв.м і балконом площею 1,4 кв.м; протокольною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви про залучення ОСОБА_3 до участі у справі;
до суду апеляційної інстанції заяв (клопотань) про вступ (залучення) ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не подавалось; натомість ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі у справі, яка обґрунтована тим, що суд першої інстанції не залучив його до участі у справі, що призвело до порушення його прав, свобод та інтересів, порушення встановленого порядку користування квартирою, відповідно до якого він займає кімнату житловою площею 13,7 кв.м, яку виділено у користування ОСОБА_1 ;
апеляційний суд виходив із того, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають члени сім`ї відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яких не залучено до участі у справі, а апеляційний суд позбавлений такої процесуальної можливості;
апеляційний суд не врахував, що: частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ; спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користування житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного зі співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою; ОСОБА_4 не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
За таких обставин апеляційний суд не звернув уваги, що рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті у разі якщо ним не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що звернулися з апеляційною скаргою. Тому зробив помилковий висновок про скасування рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та про відмову у задоволенні позову, не переглянув по суті рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України). 
Оскільки встановлено підстави для скасування постанови апеляційного суду, то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження та доводи касаційної скарги не аналізує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 201/2760/20 (провадження № 61-2790св23) та від 07 квітня 2023 року у справі № 760/19865/15-ц (провадження № 61-20309св21), дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі 
№ 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року скасувати.
Справу № 465/6259/19 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року втрачає законну силу. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     І. О. Дундар
 
Є. В. Коротенко 
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук