ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/7402/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 жовтня 2023 року                              м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                        Чаку Є.В., 
          суддів:                                                            Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-
                                                  В С Т А Н О В И В :
          Позивачка звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2023 № 80114300017835/30 яке було прийняте Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 із відповідними документами на отримання дозволу на імміграцію в Україну з врахуванням обставин встановлених у даній справі.
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 23 травня 2023 року позов задовольнив
          Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
У відзиві на апеляцінйу скаргу позивачка просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації та постійно проживає в Україні з 2020 року. 
У 2020 році позивачка отримала посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 ; у 2021 році - № НОМЕР_2 ; у 2022 році - № НОМЕР_3 строком дії останньої до 29.11.2023.
23.01.2020 позивачка була зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуються довідкою про зареєстроване місце проживання особи від 08.12.2022.
02.11.2020 позивачка зареєстрована як фізична особа підприємець в Україні, що підтверджується випискою з ЄДРЮОФОПГФ № 322499888258 від 04.11.2020.
13.12.2021 позивачка подала заяву із відповідними документами на отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі віднесення її до категорії висококваліфікованих спеціалістів відповідно до наказу Мінекономіки України № 216-21 від 04.02.2021, згідно з кваліфікаційними вимогами до професії «Аналітик з комп`ютерних комунікацій», код 2131.2. 
До заяви позивачкою долучено: паспорт громадянина Російської Федерації; диплом бакалавра; трудова книжка; диплом магістра; довідку про відсутність судимості; сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду; консультативний висновок спеціаліста - форма №028/о; посвідку про тимчасове проживання № НОМЕР_2 ; довідку про місце проживання особи; лист Мінекономіки; лист Мінцифри; договір про надання послуг ТОВ «ЕПАМ СИСТЕМЗ» від 29.06.2021; акт надання послуг ТОВ «ГЛОБАЛЛОДЖИК УКРАЇНА» від 02.07.2021, 31.03.2021, 30.06.2021, 31.12.21; договір про надання послуг ТОВ «ГЛОБАЛЛОДЖИК УКРАЇНА» від 11.11.2020; додаткову угоду ТОВ «ГЛОБАЛЛОДЖИК УКРАЇНА» від 02.07.2021; виписку по банківському рахунку в АТ «УКРСИББАНК»; виписку Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій.
Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення від 17.01.2023 року № 80114300017835/30 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .
Підставою для прийняття такого рішення зазначено пункт 4 частина 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». 
          Не погоджуючись з рішенням про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивачка звернулася до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення прийняте відповідачем за відсутності достатніх підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Згідно з ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Згідно ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію».
Імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію (ст.1 Закону №2491-ІІІ).
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.
Згідно ст. 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Частиною 2 ст. 9 Закону №2491-ІІІ передбачено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина п`ята статті 9 Закону №2491-ІІІ).
Крім зазначених документів подаються, зокрема копії документів, що підтверджують відповідність рівня кваліфікації спеціаліста або робітника вимогам, передбаченим у переліку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці.
Згідно ч. 10 ст. 9 Закону №2491-ІІІ у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Частиною 1 ст. 10 Закону №2491-ІІІ  визначено випадки коли дозвіл на імміграцію не надається, зокрема: 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» затверджено Порядок формування квоти імміграції та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.
У п.2 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.
Згідно п. 9 Порядку №1983, МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію".
Відповідно п. 10 Порядку №1983, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
Згідно п.11 Порядку №1983, у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.
Відповідно до п. 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів територіальні органи і підрозділи перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць ( п. 14 Порядку №1983).
Аналіз наведених вище положень Порядку №1983 свідчить про те, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.
Як було зазначено вище, 13.12.2021 позивачка подала заяву із відповідними документами на отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі віднесення її до категорії висококваліфікованих спеціалістів відповідно до наказу Мінекономіки України № 216-21 від 04.02.2021, згідно з кваліфікаційними вимогами до професії «Аналітик з комп`ютерних комунікацій», код 2131.2. 
Здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну посилаючись на пункт 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», а у зв`язку з тим, що в заяві про надання дозволу на імміграцію позивачка  зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи. 
Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 11 Порядку №1983 у разі необхідності, відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.
З аналізу вказаної норми можна дійти висновку, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.
Відповідачем не зазначенні обставини чи документи у своїй відмові, які, на його думку, були недостовірні.
Фактично відповідач в обгрунтування свого рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну посилається лише на інформацію наведену у листі Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області № 51/1-11/121-511 від 25.08.2022, в якому зазначено, що за заявленою адресою: АДРЕСА_1 , іноземка (позивачка) фактично не проживає. На переконання відповідача вказані обставини можуть свідчити про свідоме зазначення позивачкою неправдивих відомостей.
Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, у матеріалах справи наявний також лист Оболонського УП ГУ НП в м. Києві НП України № 20.01.2022/682/125/52-01-22, в якому зазначено, що позивачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; рапорт ДОП Оболонського УП ГУНП в м. Києві капітана поліції М.Ю.Павлюк, відповідно якому відвідувалася адреса: АДРЕСА_1 , й було встановлено, що позивачка дійсно проживає за вказаною адресою.
Вказані документи, хоча і були надані до суду відповідачем, проте не були відображені ним у оскаржуваному рішенні. 
Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що ним вживались будь-які дії з метою встановлення факту проживання позивачки за наведеною в його заяві адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивача, зазначеною нею у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивачка не проживає за вказаною адресою, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, на який посилається ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області.
Водночас позивачкою надано до суду докази опитування осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачкою адреси, сусідів, мешканців саме цього будинку (акт підтвердження місця проживання від 20.02.2023) та довідка № 10-02/23-01 від 10.02.2023 про фактичне місце проживання, яка видана ТОВ "Інвестбудгаличина", яка виконує функції балансоутримувача будинку АДРЕСА_2 , в якій вказано, що позивачка проживає з 23.01.2020 за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що спірне рішення прийняте відповідачем за відсутності достатніх підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу. Отже, заява позивачки про надання дозволу на імміграцію в Україну  підлягає повторному розгляду.
Суд першої інстанції врахував наведені обставини та визначив вірний спосіб поновлення порушеного права позивачки шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
В даному випадку доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. 
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                   Є.В. Чаку

          Судді:                                                                       Н.М. Єгорова

                                                                                          А.Ю. Коротких