Номер провадження: 22-ц/813/1087/23 
Справа № 507/783/20
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. 
                        за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Любашівської селищної ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом приведення її площі у відповідність з рішенням органу самоврядування про її надання, та надання дозволу на приватизацію даної земельної ділянки, на рішення Любашівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням Вужиловського О.В. 15 березня 2021 року у смт. Любашівка Одеської області, - 

встановила:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до Любашівської селищної ради Одеської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом приведення її площі у відповідність з рішенням органу самоврядування про її надання, та надання дозволу на приватизацію даної земельної ділянки (а.с. 1-5).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням виконкому Любашівської селищної ради Любашівського району Одеської області № 12 від 15 липня 1972 року йому відведена в постійне користування земельна ділянка загальною площею 0,2775 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням «забудова індивідуального житлового будинку». Відповідно до акту відводу земельної ділянки в натурі від 15 червня 1972 року, позивач прийняв її в користування у визначених тоді межах. В подальшому, в нього земельна ділянка не вилучалась, він від частини ділянки не відмовлявся. В 1996 році він вирішив скористатись своїм правом на приватизацію земельної ділянки та звернувся до селищної ради. Рішенням сьомої сесії 22 скликання від 23 квітня 1996 року йому була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,2135 га. Підстав для зменшення належної ОСОБА_1 земельної ділянки на 0,0640 га в рішенні не зазначалось, але останній погодився на зазначений розмір земельної ділянки і виготовив Державний акт на право власності на землю. Однак, вищевказане рішення селищної ради та Державний акт було скасовано рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2001 року. В 2018 році ОСОБА_1 знову звернувся до Любашівської селищної ради з приводу приватизації земельної ділянки, на що йому було запропоновано написати заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку 0,15 га. Чому саме на земельну ділянку 0,15 га надавався дозвіл на розробку проекту землеустрою йому не пояснили, а також не роз`яснили, що робити із земельною ділянкою, що залишилась. Рішенням № 283 від 20 грудня 2018 року Любашівської селищної ради позивачу було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на 0,1500 га. ОСОБА_1 вважав, що вказане рішення незаконне, так як позбавляє його права на земельну ділянку, яка йому була передана згідно з рішенням виконком Любашівської селищної ради № 15 від 15 липня 1972 року. У червні 2020 року, з метою досудового врегулювання спору, позивач звертався із відповідним зверненням до селищної ради, однак відповіді не отримав. 
Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо перемету спору, ОСОБА_2 (а.с. 35).
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 15 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (109-110). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с 112-118).
На думку апелянта, судом проігноровано чинні та не скасовані правовстановлюючі документи щодо права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0, 2775 га. У наступному, розмір вказаної земельної ділянки був зменшений, а відповідач мав довести протилежне, але не надав суду жодного рішення про відібрання від апелянта частини земельної ділянки.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Сторони про розгляд справи на 10 жовтня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. Заперечень проти розгляду справи за їх відсутністю від сторін не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу № 4 від 22 березня 1968 року засідання правління колгоспу «Зоря комунізму», правління колгоспу вирішило виділити ОСОБА_1 присадибну ділянку площею 0,25 га у зв`язку із придбанням будинку по АДРЕСА_1 .
Згідно рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради № 12 від 15 червня 1972 року, ОСОБА_1 було надано земельну ділянку площею 2775 квадратних метрів для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку виділено в натурі, що підтверджується актом відведення, та виготовлено генплан земельної ділянки (а.с. 7-9).
З протоколу засідання виконавчого комітету Любашівської селищної ради № 12 від 15 червня 1972 року вбачається, що виконавчим комітетом прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_1 будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 з послідуючим знесенням старого будинку.
Рішенням Любашівської селищної ради від 23 квітня 1996 року вирішено передати в приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2135 га по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення позивачу було видано Державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,2135 га (а.с. 10-12).
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 02 квітня 2001 року вищевказане рішення Любашівської селищної ради від 23 квітня 1996 року та Державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,2135 га, виданий ОСОБА_1 , було скасовано (а.с. 15).
05 лютого 2001 року було проведено акт обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 та встановлено, що площа земельної ділянки за даною адресою становить 2093 квадратних метри (а.с. 13-14).
15 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся в Любашівську селищну раду із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у власність орієнтовною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).
Рішенням VII сесії VII скликання Любашівської селищної ради Любашівського району Одеської області № 283 від 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку орієнтовною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно доданого технічного паспорту на будинок від 22 жовтня 2018 року за домоволодінням позивача зазначена земельна ділянка площею 2783 квадратних метри (а.с. 17-20).
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.
Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 12 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» розпорядження землями територіальної громади, у тому числі, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян є виключною компетенцією сільських, селищних та міських рад.
Відповідно до частини 2 статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно з частинами 1, 5 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.
Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
Статтею 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 га, в містах - не більше 0,10 га.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради № 12 від 15 червня 1972 року було надано земельну ділянку площею 2775 квадратних метрів для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 .
15 листопада 2018 року позивач звернувся в Любашівську селищну раду із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у власність орієнтовною площею 0,1500 га за вказаною адресою.
Рішенням Любашівської селищної ради від 20 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 було задоволено та надано останньому дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку орієнтовною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 . Як вірно зазначено судом першої інстанції, вказане рішення повністю відповідає вимог ст. 121 ЗК України щодо розміру земельних ділянок, які безоплатно передаються громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку – 0,15 га. Аналогічні розміри присадибних ділянок були передбачені ст. 78 ЗК УРСР, який діяв на момент виділення позивачу земельної ділянки. В листі Любашівської селищної ради позивачу роз`яснено, що йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку орієнтовною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо іншої частини земельної ділянки, яка перевищує 0,15 га, якою користується позивач, то останньому роз`яснено право оформити орендні правовідносини.
Будь-яких заяв в селищну раду про отримання іншої частини земельної ділянки в оренду позивач не подавав.
З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що площа земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 , неодноразово змінювалась. Так, згідно технічного паспорту від 18 червня 1972 року вона становила 2775 квадратних метри, згідно державного акту від 1996 року – 2135 квадратних метрів, згідно акту обміру земельних ділянок від 05 лютого 2001 року – 2093 квадратних метри, згідно технічного паспорту від 22 жовтня 2018 року – 2783 квадратних метри.
Земельна ділянка позивача не сформована, як це передбачено ст. 79-1 ЗК України, інформація про неї не внесена до державного земельного кадастру. ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі зазначено, що останній взагалі не знає, яка площа земельної ділянки, якою він користується.
При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не заявлялось клопотань про проведення у справі земельно-технічної експертизи з метою дослідження спірної земельної ділянки щодо обставин відповідності її площі, меж, конфігурацій вимогам нормативно-технічних документацій.
Любашівська селищна рада, прийнявши рішення 20 грудня 2018 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку орієнтовною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнила його заяву та діяла в межах своїх повноважень з дотриманням вимог ст. 121 ЗК України в частині розмірів земельних ділянок, що можуть безоплатно передаватись громадянам в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Необгрунтованими при цьому є доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що працівники Любашівської селищної ради зобов`язані провести заміри земельної ділянки позивача відповідно ст. 106 ЗК України, оскільки у відповідача відсутня ліцензія на виконання землевпорядних робіт, а формування розмірів, меж земельної ділянки здійснюється при виготовленні проектної документації з питань землеустрою.
При цьому згідно статті 26 Закону України «Про землеустрій», розробниками документації із землеустрою є:
- юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи сертифікований інженер-землевпорядник, який є відповідальним за якість робіт із землеустрою;
- фізичні особи-підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.
На підставі викладеного суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про зобов`язання Любашівської селищної ради щодо приведення площі земельної ділянки, якою він користується та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо приватизації земельної ділянки відповідно до рішення виконкому Любашівської селищної ради Любашівського району Одеської області № 12 від 15 червня 1972 року в розмірі 0, 2775 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності права власності у позивача на земельну ділянку площею 0, 2775 га, розмір якої у наступному був зменшений без законних на те підстав, спростовуються тим, що зменшений розмір ділянки у розмірі 0,1500 га відповідав розміру земельних ділянок, які безоплатно передаються громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, що відповідає положенням ст. 78 ЗК УРСР та ст. 121 ЗК України. 
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 15 березня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 15 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін 

                                                       О.М. Таварткіладзе