ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 286/330/19
провадження № 51-3947км23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 	
за участю: секретаря судового засідання засудженого захисника  прокурора	  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 березня 2023 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 . 
Обставини справи

1.  Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2022 року, залишеним без зміни апеляційним судом, ОСОБА_5 засуджено за частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до статті 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 КК. 
2.  Суд визнав доведеним, що 08 грудня 2018 року близько 17:30 в кімнаті будинку АДРЕСА_1 засуджений в ході конфлікту післяспільного вживання алкогольних напоїв вдарив потерпілу ОСОБА_8 руками по обличчю та ножем в обличчя, шию та верхню частину тулуба, спричинивши легкі та тяжке тілесні ушкодження.  
Вимоги і доводи касаційної скарги 

3.  У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на частину 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржену ухвалу і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
4.  Він вважає, що:
суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з частини 2 статті 15, частини 1 статті  115 КК на частину 1 статті 121 КК, оскільки висновок про те, що засуджений не мав прямого умислу на вбивство потерпілої є невірним, враховуючи вчинення ним фізичного насильства, поєднаного із застосуванням ножа;
призначаючи покарання засудженому із застосуванням статті 75 КК суд першої інстанції не надав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, його суспільній небезпечності, конкретним обставинам справи, а також не надав належної оцінки факту вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння;
відхиляючи апеляційну скаргу прокурора, апеляційний суд належним чином не мотивував своє рішення.
Позиції учасників касаційного розгляду 

5.  Прокурор підтримала доводи касаційної скарги та просила її задовольнити. 
6.  Сторона захисту заперечила проти задоволення касаційної скарги та просила залишити оскаржене рішення без зміни.
7.  Інших учасників кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
Оцінка Суду

8.  Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
9.  Суд нагадує, що касаційна інстанція є судом права, а оцінка доказів у справі є завданням судів попередніх інстанцій. Проте за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.[1]
10.  Суд уже зазначав, що визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
11.  Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.[2]
12. Частина 2 статті 17 КПК передбачає, що сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом.  Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.
13. Для додержання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдиною версією, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні.[3]
14.  У цій справі сторона захисту, не заперечуючи причетності засудженого до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, послідовно стверджувала, що в засудженого не було умислу на вбивство потерпілої.
15.  Засуджений стверджував, що конфлікт виник внаслідок неправомірних дій потерпілої, яка почала обзивати його нецензурною лайкою та штовхати, після чого він схопив зі столу ніж і почав ним розмахувати, при цьому в хаті було темно, тому засуджений не розумів куди наносить удари ножем. Також він зазначав про те, що коли він залишив приміщення потерпіла була жива та в свідомості. Раніше між засудженим і потерпілою неприязних стосунків не було, тому у засудженого був відсутній мотив вбивати її.  
16.  Такі показання засудженого підтверджуються і показаннями потерпілої, яка, крім іншого, заявляла, що претензій до засудженого не має та просила призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.  
17.  Розбіжності між позиціями сторін обвинувачення і захисту стосувалися спрямованості умислу засудженого. Отже, сторона обвинувачення мала довести поза розумним сумнівом наявність прямого умислу вбити потерпілу, який визначає кваліфікацію за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК, і надати докази, які спростовували б версію сторони захисту про відсутність у засудженого такого умислу.
18.  Суд першої інстанції, під час судового розгляду, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, а також показання засудженого, потерпілої, свідків, встановивши обставини вчинення злочину, дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність у засудженого умислу на вбивство, у зв`язку з чим його дії було перекваліфіковано на частину 1 статті 121 КК. 
19.  Свій висновок районний суд обґрунтував, зокрема, даними про стосунки між засудженим і потерпілою до конфлікту, їх поведінку під час конфлікту та причини його виникнення, поведінку засудженого після вчинення злочину та його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, які свідчили про те, що, завдавши потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, він, маючи можливість вбити останню, утримався від подальших дій. 
20.  Суд не вбачає підстав ставити під сумнів ці висновки судів попередніх інстанцій та вважає, що засуджений, завдаючи ударів ножем потерпілій, передбачав або свідомо допускав, що своїми діями може заподіяти їй тяжких тілесних ушкоджень, що відповідає диспозиції частини 1 статті 121 КК.
21.  Враховуючи викладене, Суд відхиляє доводи касаційної скарги про необґрунтованість та безпідставність рішень судів попередніх інстанцій щодо перекваліфікації дій засудженого на частину 1 статті 121 КК.
22.  Необґрунтованими є і доводи сторони обвинувачення про призначення засудженому покарання із застосуванням статті 75 КК без надання належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, його суспільної небезпечності, конкретним обставинам справи, а також факту вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
23.  Статтями  50, 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Відповідно до указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
24.  Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями при призначенні покарання певного виду і розміру визначати, чи можливе виправлення засудженого без реального відбування покарання з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи. 
25. За правилами статті 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення. 
26.  Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися зазначених вимог закону. Обираючи вид та розмір покарання, суд відповідно до вимог статті 65 КК достатньою мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, не залишив без оцінки вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а тому призначив покарання у межах санкції закону, за яким його засуджено.
27.  Разом із тим, суд визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілій, активне сприяння розкриттю злочину, а також урахував дані про особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий.
28.  Зважаючи на ці обставини в сукупності з характером установлених дій винного, суд дійшов висновку про можливість звільнення засудженого на підставі статті 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу. 
29.  З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що зазначені вище обставини давали суду першої інстанції обґрунтовані підстави вважати, що виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.
30.  Таким чином, суд першої інстанції з`ясував усі передбачені статтею 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, і обґрунтовано дійшов висновку про перекваліфікацію дій засудженого на частину 1 статті 121 КК.
31.  Суд апеляційної інстанції провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції, надавши умотивовані відповіді на всі аргументи, наведені в апеляційній скарзі прокурора. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
32.  Таким чином, у ході касаційного розгляду не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних рішень, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 березня 2023 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                       ОСОБА_3 

[1] Постанова від 05 вересня 2023 року у справі № 737/667/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/113324600; 

[2] Постанова від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/91722803; 

[3] Постанова від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445