Номер провадження: 22-ц/813/5924/23 
Справа № 496/3372/22
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Громіка Р.Д.,
                                Драгомерецького М.М.,
               за участю секретаря                 Козлової В.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без участі учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Галайчук Ганни Сергіївни на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Горяєва І.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

     встановив:

10.08.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 75 000,00 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює 2 742 000,00 грн.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 01.02.2021 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 75 000,00 доларів США, та які відповідач зобов`язався повернути позивачу до 01.02.2022 року. Посилаючись на те, що відповідач у встановлений строк зобов`язання не виконав, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено (а.с.45-49).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Галайчук Г.С. просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, (а.с.51-55).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи визначено склад суду: головуючий суддя Приходько Л.А., судді: Бездрабко В.О.,Кутурланова О.В. (а.с.61).
Однак, у зв`язку із достроковим закінченням відрядження судді Херсонського апеляційного суду Приходько Л.А., на підставі рішення Вищої ради правосуддя №567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (із змінами відповідно до рішення №572/0/15-23 від 31 травня 2023 року), на підставі пункту 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (із змін. та доп.), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2023 року головуючий у справі суддя Приходько Л.А. замінена на суддю Сегеду С.М., залишені судді: Бездрабко В.О., Кутурланова О.В.(а.с.67). 
В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2023 року, судді Бездрабко В.О., Кутурланова О.В. замінені на постійно діючий склад колегії суддів: Громіка Р.Д., Даргомерецького М.М. (а.с.69).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання через своїх представників: адвокатів Галайчук Г.С. та Федяєва С.В. (а.с.82-84).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.09.2023 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 – адвоката Федяєва С.В. та справа призначена до розгляду на 08.11.2023 року о 16 год. 00 хв. в режимі відеоконференції. 
Разом з тим, 08.11.2023 року від адвоката Федяєв С.В. надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності (а.с.86). 

Крім того, в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 08.11.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції складений 20.11.2023 року.
Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.
Враховуючи вищенаведене, а також, що справа перебуває в проваджені апеляційного суду тривалий час (а.с.61), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними доказами, які є в матеріалах справи, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні у позовної заяви, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог (а.с.45-49).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або іншу речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Так, в матеріалах справи міститься копія договору позики від 01.02.2021 року, який укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 10).
Відповідно до умов вказаного договору, ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 75 000,00 доларів США. Вказані кошти відповідач зобов`язався повернути в строк до 01.02.2022 року (а.с.10).
Вказаний договір позики у нотаріальному порядку не завірений. 
Відповідач ОСОБА_2 визнав позов у повному обсязі (а.с.18).

Однак, ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17.01.2023 року було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідача ОСОБА_2 (а.с. 35-36).

Крім того, ухвалою суду першої інстанції від 10.11.2022 року визнано необхідною явку позивача та відповідача для надання пояснень та з`ясування обставин справи (а.с.25-27).
У судовому засіданні 17.01.2023 року позивач ОСОБА_1 підтримав позов у повному обсязі, а відповідач ОСОБА_2 визнав позов та зазначив, що сплатити борг не має можливості (а.с.34). 
Оригінал вказаного договору позики суду першої інстанції сторонами пред`явлено не було.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року справа № 6-1967цс15 та від 02.07.2014 року справа № 6-79цс14.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики, на відміну від договору кредиту, за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (постанова Верховного Суду від 11.06.2021 року у справі №753/11670/17).

Враховуючи, що зі змісту копії договору, що міститься в матеріалах справи, не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а тому не може бути доказом підтвердження укладення між сторонами договори позики, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у позові.

Що стосується посилання в судовому рішенні на те, що грошові кошти не можуть передаватись в борг в іноземній валюті, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст. 524 ЦК України,  Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність»,  Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст.  1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року справа № 464/3790/16-ц.
Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у позові також і з підстав заборони діючим законодавством на укладення грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Галайчук Г.С. підлягає частковому задоволенню, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року зміні, з прийняттям постанови про виключення із мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції про заборону діючим законодавством на укладення грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у зміні оскаржуваного рішення шляхом виключення із мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на заборону діючим законодавством на укладення грошового зобов`язання в іноземній валюті. В іншій частині рішення суду від 04.04.2023 року підлягає залишенню без змін. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Галайчук Ганни Сергіївни задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року змінити, виключити із мотивувальної частини цього рішення посилання суду першої інстанції про заборону діючим законодавством України на укладення грошового зобов`язання в іноземній валюті.

В іншій частині рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 20.11.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

       Р.Д. Громік

       М.М. Драгомерецький