Номер провадження: 22-ц/813/7658/23 
Справа № 496/1434/19
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                Громіка Р.Д.,
                       Драгомерецького М.М.,         
       
розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 – адвоката Юшинської Ірини Євгенівни на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Пендюри Л.О., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,
                                         встановив: 

16.04.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , та збільшивши позовні вимоги (т.1, а.с.2-5, 243-244), просив суд:
- стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційні втрати у розмірі 28 018,70 грн.;
- 3% річних у розмірі 6 305, 91 грн.;
- судовий збір у розмірі 768,40 грн. (т.1, а.с.2-5).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені (т.1, а.с.23-24).

Разом з тим, ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17 квітня 2020 року вказане судове рішення було скасовано, вирішено розглядати вказану цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження і призначено розгляд справи на 22 вересня 2020 року, 11 год. 30 хв. (т.1, а.с.120-122).

В свою чергу, 24.07.2020 року (т.1, а.с. 126-129) від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила:
-приєднати ОСОБА_3 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ;
-стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/4 частку вартості будівельних матеріалів надвірних споруд у розмірі 52 184,75 грн. (без частки Веранди-1) як безпідставно набутого майна, набраного апеляційним рішенням від 13.03.2015 року по справі №22-ц/785/8625/13 (№2-1821/11);
-стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/4 частку як безпідставно набутого майна по рішенню Одеського апеляційного суду від 27.10.2016 року по справі №496/800/16-ц, провадження №22-ц/785/6596/16, неустойку у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.04.2015 року по 31.01.2016 року в сумі 11 396,21 грн., які нараховані на суму у розмірі 52184,75 грн., що є 1/4 частиною вартості будівельних матеріалів надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , стягнутих з неї рішенням апеляційного суду від 13.03.2015 року по справі №22-ц/785/8625/13 провадження №22-ц/785/1334/15 у розмірі 68172,0 грн.;
-стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/4 частку як безпідставно набутого майна по справі №496/1434/19 як неустойку – інфляційних витрат та 3% річних за період з 01.02.2016 року по 28.02.2019 року у розмірі 26275,01 грн., які нараховані на суму у розмірі 52184,75 грн., що є 1/4 частиною вартості будівельних матеріалів надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , стягнутих з неї рішенням апеляційного суду від 13.03.2015 року, по справі №22-ц/785/8625/13, провадження №22-ц/785/1334/15;
-стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/4 частку вартості будівельних матеріалів надвірних споруд у розмірі 52184,75 грн. з нарахованими на них неустойкою – інфляційних втрат та 3% річних за період 01.01.2015 року по 29.02.2016 року у розмірі 20536,4 грн., що у сумі є 72792,82 грн., як безпідставно набуте майно рішенням Біляївського районного суду від 08.05.2018 року по справі №496/967/16-ц від вартості 1/4 частки спірного майна (будівельних матеріалів надвірних споруд та веранди-1) в сумі 68172,0 грн., набутих ОСОБА_2 при частковому перегляді апеляційним рішенням від 13.03.2015 року по справі №22-ц/785/8625/13 (№2-1821/11) рішенням Біляївського районного суду від 08.05.2018 року;
-стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/4 частку як безпідставно набутого майна по справі №496/1434/19 як неустойку – інфляційних витрат та 3% річних за період з 01.03.2019 року по 31.05.2020 року у розмірі 2400,49 + 1960,1 = 4360,59 грн., які нараховані на суму у розмірі 52184,75 грн., що є 1/4 частиною вартості будівельних матеріалів надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , стягнутих з неї рішенням апеляційного суду від 13.03.2015 року по справі №22-ц/785/8625/13, провадження №22-ц/785/1334/15;
-стягнути з ОСОБА_2 на її користь як неустойку – інфляційних витрат та 3% річних за період з 01.03.2016 року по 31.05.2020 року у розмірі 31 906,31 грн. (24 996,49 грн. + 6909,82 грн.) як безпідставно набраного майна нарахованих з вартості 1/4 частки будівельних матеріалів надвірних споруд в сумі 68172,0 грн., набраних апеляційним рішенням від 13.03.2015 року та рішенням Біляївського районного суду від 08.05.2018 року;
-стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір у розмірі 878,8 грн.
Разом з вищевказаним відзивом відповідач ОСОБА_1 надала клопотання про приєднання третьою особою ОСОБА_3 (т.1, а.с.129).

Крім того, в той же день до Біляївського районного суду Одеської області від відповідача ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява (т.1, а.с.131-136), яка ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 31 липня 2020 року була залишена без руху (т.1, а.с. 179-181), а ухвалою того ж суду від 22 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 було прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 (т.1, а.с.204-206).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання про залучення ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійна вимоги на предмет спору (т.1, а.с.202-203).

05.02.2021 року позивач ОСОБА_2 надав суду заяву про збільшення позовних вимог (т.1, а.с. 243-245), в якій просив: 
- стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційні втрати у розмірі 35 298,40 грн.;
- 3% річних у розмірі 10 237,47 грн.;
- судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Свої збільшені вимоги первісний мотивував тим, що відповідачка з 01.02.2016 року по 02.02.2021 року не виконала рішення апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року у справі №2-1821/11, а саме: не сплатила позивачу стягнуту вказаним судовим рішенням грошову суму у розмірі 68 172,00 грн. у якості компенсації витрачених ним коштів на будівництво та реконструкцію будинку, що відбувалось під час їхнього перебування у шлюбі, а тому позивач вважає, що у нього виникло право вимоги стягнення з неї інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17 лютого 2021 року вказану заяву було прийнято до розгляду (т.2, а.с.22-23).

Крім того, ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17 лютого 2021 року провадження по зустрічному позову ОСОБА_1 було закрито (т.2, а.с.24-29).

В свою чергу, 15.06.2021 року від відповідача ОСОБА_1 надійшла нова зустрічна позовна заява до ОСОБА_2 з додатками до неї (т.2, а.с.40-45), а також клопотання про повернення їй 50% судового збору, клопотання про приєднання третьою особою ОСОБА_3 , клопотання про призначення у справі судової додаткової будівельно-технічної експертизи (т.2, а.с.89- 92).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та у прийнятті заяви третьої особи, яка заявляє свої вимоги відносно спірного майна, ОСОБА_3 , було відмовлено, клопотання ОСОБА_1 про повернення їй 50% судового збору, було залишено без розгляду, підготовче провадження у справі було закрите, справа була призначена до розгляду на 23 червня 2023 року, на 14 год. 30 хв. (т.2, а.с.176-181).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2023 року позовну заяву  ОСОБА_2 було задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з 01.02.2016 року по 01.01.2021 року інфляційні втрати у розмірі 35 298,40 грн., 3% річних у сумі 10 237,47 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн. (т.2, а.с.185-189).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2023 року, ухвалення нового судового рішення про відмову у позовній заяві, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, (т.2, а.с.205-209).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність оскаржуваного рішення (т.3, а.с.1).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 17.11.2023 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, тому датою ухвалення цього судового рішення є 17.11.2023 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка у період з 01.02.2016 року по 02.02.2021 року не виконала судове рішення, а тому у позивача відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України виникло право вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних (т.2, а.с.185-189).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року у справі № 2-1821/2011 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у розмірі 68 172,00 грн. в якості компенсації витрачених ним коштів на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с.6-7).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Шпикова Є.О. від 09.07.2020 року відкрито виконавче провадження № 62532511 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1821/2011, виданого 02.03.2016 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 68 172,00 грн. (т.3, а.с.5).

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано суду доказів невиконання судового рішення від 13.03.2015 року, спростовуються матеріалами справи, а саме: витягом з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, з якої вбачається, що станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення, останнє за виконавчим провадженням № 62532511 є не виконаним (т.3, а.с.3).

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи, що рішення апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року у справі № 2-1821/2011 відповідачкою ОСОБА_1 не виконано, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення вимог щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних.
При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.10.2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з квітня 2015 року по січень 2016 року: інфляційні втрати у сумі 13 777 грн. 56 коп., а також 3% річних у сумі 1 814 грн. 40 коп. (т.1, а.с.8-10).
У даному судовому рішенні апеляційний суд зазначив, що між сторонами виникли зобов`язальні відносини, оскільки ухвалюючи рішення від 13.03.2015 року, апеляційний суд керувався положеннями ст. ст. 325, 368 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України, та встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.
Дане судове рішення до суду касаційної інстанції сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3% річних на суму невиплачених нею грошових коштів у розмірі 68 172 гривні за наступний період, а саме: з 01.02.2016 року по 01.01.2021 року, стягнутих рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року.
Із розрахунків  інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.02.2016 по 01.01.2021 року, які містяться у заяві ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог, вбачається, що загальний розмір інфляційних втрат становить 35 298 грн 40 коп., а загальний розмір 3% річних становить 10 237 грн 47 коп. (т.1 а.с.243-244).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далів – Конвеція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то дана постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
постановив: 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Юшинської Ірини Євгенівни залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17.11.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                         С.М. Сегеда

Р.Д. Громік
М.М. Драгомерецький