ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року 
м. Київ

cправа №  918/1133/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
прокуратури - Гелезник О. І.,
відповідачів - Накопалов Є. О., Овдійчук Н. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 (судді: Маціщук А. В. - головуючий, Грязнов В. В., Петухов М. Г.) 
у справі за позовом керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави
до Городецької сільської ради Рівненського району Рівненської області та Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департамент екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації
про визнання недійсним наказу, визнання недійсним рішень та скасування державної реєстрації,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1.1. У грудні 2022 року керівник Рівненської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Городецької сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі - Городецька сільрада) та Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Рівненській області) про:
- визнання недійсним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 14.12.2020 № 17-41 ОТГ в частині передачі земельної ділянки, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151, площею 8,2595 га, у комунальну власність Городоцької територіальної громади;
- визнання недійсним та скасування рішення сесії Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87 в частині прийняття земельної ділянки, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151, площею 8,2595 га, у комунальну власність Городоцької територіальної громади; 
- скасування запису № 40465331 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 8,2595 га, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151 за Городоцькою сільрадою з одночасним припиненням права комунальної власності на вказану земельну ділянку; 
- скасування запису у державному земельному кадастрі щодо віднесення земельної ділянки, площею 8,2595 га, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151 до земель сільськогосподарського призначення.
1.2. Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 22, 23, 43, 46-1 Земельного кодексу України, статтю 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" обґрунтовані посиланням на встановлення прокуратурою обставин стосовно того, що на території Городоцької сільради знаходиться об`єкт природно-заповідного фонду, а саме ботанічна пам`ятка місцевого значення "Острів", яка створена згідно з рішенням Рівненської обласної ради від 28.02.1995 № 33.
Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21.02.2019              № 59 (зі змінами) передбачено проведення у 2019 році заходів з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах об`єднаних територіальних громад. Зазначеним наказом передбачено, що інвентаризації підлягали лише землі сільськогосподарського призначення, а не землі природно-заповідного фонду.
Прокурор зазначав, що ГУ Держгеокадастру в Рівненській області неправомірно було віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення спірну земельну ділянку та в подальшому передано її згідно з оспорюваним наказом від 14.12.2020 № 17-41-ОТГ до комунальної власності.
Як наслідок, рішення Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87 в частині прийняття спірної земельної ділянки в комунальну власність, як землі сільськогосподарського призначення також є неправомірним.
1.3. ГУ Держгеокадастру в Рівненській області у відзиві на позовну заяву просило відмовити в її задоволенні вказуючи на те, що у цій справі прокурор пред`явив, зокрема, вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 14.12.2020 № 17-41 ОТГ, визначивши відповідачем ГУ Держгеокадастру в Рівненській області.
Отже, в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою в особі прокурора до держави в особі ГУ Держгеокадастру в Рівненській області, що не відповідає частині 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України оскільки позивач та відповідач не можуть збігатися, про що також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17.
Позивач у межах розгляду даної справи може посилатися, зокрема, на незаконність такого наказу без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18).
ГУ Держгеокадастру в Рівненській області також вказувало на обранні прокурором неефективного способу захисту, посилаючись на правові позиції Верховного Суду та вказуючи на те, що ефективним способом захисту у цьому випадку була би вимога про повернення земельної ділянки, а не визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру в Рівненській області.
Відповідач також акцентував увагу на тому, що згідно з витягом з Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки, то ця земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення та щодо вказаної земельної ділянки встановлені обмеження: охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта транспорту, площею 0,4370 га; охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи, площею 1,0565 га; заказники, площею 8,2595 гаю
Жодним рішенням органу місцевого самоврядування не було віднесено спірну земельну ділянку до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення. Категорію земель із сільськогосподарського на землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення не змінювали.
При цьому згідно з положеннями Законів України "Про землеустрій" та "Про природно-заповідний фонд України" в межах територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення можуть розташовуватися земельні ділянки різних власників та землекористувачів, а створення ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Острів" не передбачає вилучення земельної ділянки у власників та землекористувачів, на якій пам`ятка створена, та зміни цільового призначення земельної ділянки.
Отже, серед угідь пам`ятки природи місцевого значення "Острів" наявні сільськогосподарські землі - рілля, сіножаті, пасовища, під господарськими шляхами і прогонами; забудовані землі - для виробництва та розподілення електроенергії.
ГУ Держгеокадастру в Рівненській області наголошувало на тому, що передача спірної земельної ділянки у комунальну власність ніяким чином не змінює її категорію та не скасовує встановлені щодо цієї земельної ділянки обмеження, а змінює лише розпорядника земельної ділянки, яка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення.
Відповідач акцентував увагу на тому, що земельна ділянка передана у комунальну власність не лише на підставі наказу ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 14.12.2020 № 17-41 ОТГ, а тому, що з 27.05.2021 в силу Земельного кодексу України Городоцька сільрада є власником цієї земельної ділянки.
1.4. Городоцька сільрада у відзиві на позовну заяву просила відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що ботанічна пам`ятка природи місцевого значення "Острів" створена на землях сільськогосподарського призначення, що підтверджується рішенням Рівненської обласної ради від 28.02.1994 № 33 про створення пам`ятки та розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації від 30.12.2010 про затвердження проекту землеустрою з організації та встановлення меж території ботанічної пам`ятки.
На підставі охоронного зобов`язання від 06.08.2012 № 43ППМЗ, виданого Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Рівненській області, враховуючи вимоги статті 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", Городоцькій сільраді було передано під охорону заповідний об`єкт - ботанічну пам`ятку природи місцевого значення "Острів" площею 15 га.
Городоцька сільрада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України, а вимоги прокурора є безпідставними.
1.5. Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25.01.2023 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Департамент екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації.
1.6. Департамент екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації щодо позовних вимог прокурора вказував на те, що ботанічна пам`ятка природи місцевого значення "Острів" входить до складу природно-заповідного фонду України та передана під охорону Городоцькій сільраді, умови та обмеження щодо її використання встановлені у Положенні про ботанічну пам`ятку природи місцевого значення "Острів". Від виду власності та цільового призначення земель, на яких розташована така пам`ятка природи, умови та обмеження щодо її використання не змінюються, а землі пам`ятки природи, розташовані за межами населених пунктів, є землями комунальної власності територіальних громад.
Навіть у випадку задоволення позовних вимог прокурора спірна земельна ділянка в силу вимог Земельного кодексу України буде належати на праві комунальної власності Городоцькій сільраді.
2.  Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 28.03.2023 позов задоволено повністю.
2.2. Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, установивши обставини стосовно того, що оспорюваними наказом ГУ Держгеокадастру в Рівненській області, рішенням Городоцької сільради та вчиненими на їх виконання рішеннями державних реєстраторів фактично відбулось виділення спірної земельної ділянки площею 8,2595 га із загальної площі 15 га, яка відноситься до ботанічної пам`ятки місцевого значення "Острів", з віднесенням зазначеної земельної ділянки до категорії земель сільськогосподарського призначення, що є порушенням закону.
2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 рішення Господарського суду Рівненської області від 28.03.2023 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
2.4. Суд апеляційної інстанції виходив із встановлення обставин стосовно того, що матеріалами справи підтверджено, що спірна земельна ділянка площею 8,2595 га як земельна ділянка сільськогосподарського призначення у складі якої частина ділянки природо-заповідного фонду - ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Острів" сформована згідно з наказом ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 30.08.2019 № 17-2083-16-19-СГ "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель", який, у свою чергу, є чинним, ніким не оспорювався, у тому числі в судовому порядку.
Прокурор, звертаючись з позовом, вказував про неправомірне віднесення ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Острів" до земель сільськогосподарського призначення як неправомірну зміну цільового призначення земель, однак просив визнати незаконними та скасувати акти про передачу земельної ділянки до комунальної власності. Натомість ні матеріали інвентаризації, ні відповідний наказ ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 30.08.2019 про формування земельної ділянки прокурор не оспорював.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час прийняття оспорюваних прокурором актів, спірна земельна ділянка була віднесена до категорії земель сільськогосподарського призначення і внаслідок скасування рішення та наказу, які є предметом позову, не зміниться чинність наказу ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 30.08.2019, тобто спірна земельна ділянка залишиться земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, а тому заявлена прокурором підстава позову не відповідає предмету - визнанню недійсними актів про передачу земельної ділянки до комунальної власності. 
3.  Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Не погоджуючись з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2023, прокурор у касаційній скарзі просить її скасувати та залишити в силі рішення Господарського суду Рівненської області від 28.03.2023, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судового рішення посиланням на пункти  1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.1.1 Так, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, прокурор вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 20, 43, 122 Земельного кодексу України, статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд" та порушення норм процесуального права щодо неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи.
В ході розгляду справи встановлено, що на території Городоцької сільради знаходиться об`єкт природно-заповідного фонду, а саме ботанічна пам`ятка місцевого значення "Острів", яка створена згідно з рішенням Рівненської обласної ради від 28.02.1995 № 33, а тому з часу створення об`єкту природно-заповідного фонду у 1995 році землі в його межах в силу вимог статті 43 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд" належать до земель природно-заповідного фонду.
Натомість на частину зазначеної земельної ділянки природно-заповідного фонду                                             ГУ Держгеокадастру в Рівненській області під час інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності присвоєно кадастровий номер 5624683300:05:024:0151 та передано земельну ділянку в комунальну власність.
Прокурор зазначає, що Верховним Судом при розгляді подібних справ сформована однозначна правова позиція щодо імперативності положення статті 43 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд", яку викладено у постановах від 13.08.2019 № 910/11164/16 та від 22.06.2022 № 752/3093/19, які, у свою чергу, не були враховані судом апеляційної інстанції під час розгляду справи.
3.1.2. Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, прокурор у касаційній скарзі зазначає про невірне застосування судом апеляційної інстанції статті 20 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), вказуючи на те, що відповідно до пункту 1 наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21.02.2019 № 59 (зі змінами) "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності" передбачено проведення у 2019 році заходів з інвентаризації земель державної власності.
Отже, інвентаризації підлягали лише землі сільськогосподарського призначення, а не земельна ділянка природно-заповідного фонду.
Матеріали інвентаризації земель та наказ ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 30.08.2019 № 2083-16-19-СГ "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель" не змінює цільове призначення спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду, яка набула цього статусу в силу імперативних вимог статті 43 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", що свідчить про необґрунтованість висновку апеляційного суду щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення.
Прокурор вказує на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статті 20 Земельного кодексу України за подібних обставин, згідно яких цільове призначення земельної ділянки в межах якої знаходиться об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення може бути змінене за матеріалами інвентаризації земель сільськогосподарського призначення та наказу уповноваженого органу про затвердження такої документації.
Суд апеляційної інстанції також неправильно застосував положення статті 122 Земельного кодексу України, а висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми за подібних обставин, які свідчать про правомірність дій центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів щодо розпорядження землями в межах об`єктів природно-заповідного, які згідно матеріалів технічної інвентаризації віднесені до земель сільськогосподарського призначення, відсутні.
3.1.3. Прокурор в касаційній скарзі зазначає, що прокуратурою не оспорюється належність на даний час вказаних земель до комунальної власності в силу вимог Земельного кодексу України та не вимагає повернення земель до державної власності, як зазначає суд апеляційної інстанції. Подання прокуратурою позову має на меті відновлення та захисту порушених інтересів держави, які полягають у неухильному дотриманні режиму охорони та використання територій об`єкта природно-заповідного фонду.
Разом з тим, розпорядження ГУ Держгеокадастру в Рівненській області земельною ділянкою природно-заповідного фонду, як землею сільськогосподарського призначення, та подальша реєстрація в реєстрі речових прав на нерухоме майно права комунальної власності на дану земельну ділянку фактично призвело до незаконної зміни її цільового призначення, що залишено апеляційним судом поза увагою.
3.1.4. Оскаржуючи судове рішення з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, вказуючи на те, що посилання апеляційного суду на те, що представники відповідача надали для огляду суду оригінал технічної документації не відповідають дійсності, а представник відповідача в судовому засіданні 12.07.2023 повідомила, що в розпорядженні                                        ГУ Держгеокадастру в Рівненській області відсутній оригінал вказаної документації, оскільки її розробником є інша юридична особа.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу Городоцька сільрада просить відмовити в її задоволенні та залишити в силі постанову суду апеляційної інстанції з огляду на недоведеність доводів касаційної скарги, зазначаючи, що ботанічна пам`ятка природи місцевого значення "Острів" створена на землях сільськогосподарського призначення, що підтверджується рішенням Рівненської обласної ради від 28.02.1995 № 33 та тими обставинами, що розпорядженням Рівненської обласної державної адміністрації від 30.12.2010, яким затверджено проект землеустрою з організації та встановлення меж території ботанічної пам`ятки місцевого значення "Острів", рішення про зміну категорії земель не приймалося.
Городоцька сільрада зазначила, що на підставі охоронного зобов`язання від 06.08.2012, виданого Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Рівненській області Городоцькій сільраді було передано під охорону заповідний об`єкт - ботанічну пам`ятку природи місцевого значення "Острів" площею 15 га. Оскільки ботанічна пам`ятка створена на землях сільськогосподарського призначення та щодо яких встановлені обмеження, сільською радою взяті зобов`язання щодо їх охорони та збереження дотримуються і не порушуються.
Прокурором не доведено наявність порушення прав держави та не доведено необхідність їх захисту.
3.3. ГУ Держгеокадастру в Рівненській області у відзиві на касаційну скаргу також заперечуючи проти її задоволення вказує на недоведеність та необґрунтованість доводів прокурора з підстав, зазначених у відзиві. 
4.  Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1.  Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, слід закрити, а з інших підстав касаційного оскарження - залишити касаційну скаргу без задоволення з огляду на таке.
4.2. Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.
За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду, після подання касаційної скарги.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції не приймає і не розглядає доводи скаржника, пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи.
4.3. Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Рівненської обласної Ради народних депутатів від 28.02.1995 № 33 "Про розширення та впорядкування мережі природно - заповідного фонду області" вирішено, зокрема, створити на території Городоцької сільради ботанічну пам`ятку місцевого значення "Острів".
Згідно з  розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації  від 30.12.2010               № 631 затверджено проєкт землеустрою з організації та встановлення межі території ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Острів" площею 15 га на території Городоцької сільради зі складом угідь та землекористувачів згідно з додатком. На території ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Острів" відповідно до статті 28 Закону України "Про природно заповідний фонд України" забороняється будь-яка діяльність, що загрожує збереженню або призводить до деградації та зміни її первісного стану.
За змістом пунктів 1.2.-1.4. Положення про ботанічну пам`ятку природи місцевого значення "Острів" пам`ятка входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якої встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Пам`ятка природи загальною площею 15 га розташована на території Рівненського району Рівненської області. Територія пам`ятки разом з усіма об`єктами природи, що на ній знаходяться, перебуває у землекористуванні Городоцької сільради.
На підставі охоронного зобов`язання від 06.08.2012, виданого Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Рівненській області (зареєстрованого за № 43ППМЗ), передано під охорону Городоцькій сільраді заповідний об`єкт - ботанічну пам`ятку природи місцевого значення "Острів" площею 15 га з метою збереження заболоченої ділянки з наявністю рідкісних видів рослин, що розташований в с. Городок Рівненського району і входить до складу природно - заповідного фонду України, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною світової системи природних територій і об`єктів, що перебувають під особливою охороною. 
4.4. Суди також установили такі обставини:
- наказом ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 30.08.2019 № 2083 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності (поза межами населених пунктів) на території Городоцької сільради, згідно з додатком до якого підтверджено формування земельної ділянки, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151, площею 8,2595 га, до складу якої увійшла частина ділянки природо-заповідного фонду -  ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Острів"; 
- відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 14.12.2020  № 17-41 ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" вирішено передати у комунальну власність Городоцькій територіальній громаді в особі Городоцької сільради земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 515,5175 га, які розташовані на території Городоцької та колишніх Бронниківської та Обарівської сільських рад Рівненського району Рівненської області, згідно з додатком;
- згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 14.12.2020, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 14.12.2020  № 17-41 ОТГ, ГУ Держгеокадастру у Рівненській області передало із державної власності, а Городоцька територіальна громада в особі Городоцької сільради прийняла у комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком, зокрема, земельну ділянку кадастровий номер 5624683300:05:024:0151, площею 8,2595 га, цільове призначення - землі запасу, відомості про обмеження у використанні земельної ділянки - заказник площею 8,2595 га;
- на підставі наказу та акту здійснено державну реєстрацію права комунальної власності Городоцької територіальної громади в особі Городоцької сільради на зазначені у додатку земельні ділянки, зокрема, земельну ділянку, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151, площею 8,2595 га;
- рішенням Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87 "Про прийняття земельних ділянок державної власності у комунальну власність" вирішено прийняти у комунальну власність Городоцької сільради земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею - 589,0281 га, які розташовані за межами населених пунктів Городоцької сільської ради; 
- 04.02.2021 прийнято рішення № 40465331 про державну реєстрацію права комунальної власності за Городоцькою сільрадою на земельну ділянку, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151, площею 8,2595 га.
4.5. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога прокурора в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Рівненській області та Городоцької сільради про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 14.12.2020    № 17-41 ОТГ в частині передачі спірної земельної ділянки в комунальну власність; визнання незаконним та скасування рішення Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87 про прийняття спірної земельної ділянки до комунальної власності; скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за Городоцькою сільрадою та скасування запису у державному земельному кадастрі щодо віднесення земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, з посиланням на те, що оскаржувані акти суперечать природоохоронному законодавству, а земельна ділянка неправомірно передана з державної до комунальної власності.
4.6. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. 
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. 
4.7. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 зазначено таке: 
"28. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі  № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах  № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі  № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі  № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
29.  Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі  № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі  № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
30.  Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від  19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
31.  Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36))".
4.8. Суд апеляційної інстанції установив, що як вбачається з матеріалів справи наказом                                  ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 30.08.2019 № 17-2083-16-19-СГ "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації сільськогосподарських земель (за межами населених пунктів) на території Городоцької сільради і саме відповідно до цього наказу підтверджено факт формування земельної ділянки кадастровий номер 5624683300:05:024:0151, площею 8,2595 га, до складу якої увійшла частина ділянки природо-заповідного фонду - ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Острів". Згідно з додатком до наказу земельна ділянка кадастровий номер 5624683300:05:024:0151 включає в себе ріллю, сіножаті, а також - 3,1 га чагарникової рослинності природного походження (том 1, а. с. 91, 92, 93).
Отже, як установив суд апеляційної інстанції, саме наказом ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 30.08.2019 № 17-2083-16-19-СГ затверджено створення спірної земельної ділянки як земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а не оспорюваним прокурором у цій справі наказом ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 14.12.2020 № 17-41-ОТГ.
Натомість прокурор не оспорює правомірність наказу ГУ Держгеокадастру в Рівненській області від 30.08.2019 № 17-2083-16-19-СГ "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель".
4.9. Як вже зазначалося, 28.02.1995 Рівненською обласною радою народних депутатів прийнято рішення № 33 "Про розширення та впорядкування мережі природно-заповідного фонду області", яким створено, зокрема, ботанічну пам`ятку природи місцевого значення "Острів".
Закон України "Про природно-заповідний фонд України" визначає правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів. 
Завданням законодавства України про природно-заповідний фонд України є регулювання суспільних відносин щодо організації, охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення їх природних комплексів, управління у цій галузі (стаття 1 Закону).
Статтею 3 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час прийняття рішення від 28.02.1995 № 33) до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища;
штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва. Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення. Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони: заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні; пам`ятки природи поділяються на комплексні, ботанічні, зоологічні, гідрологічні та геологічні.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 4 Закон України "Про природно-заповідний фонд України" (у відповідній редакції) території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю народу України. У разі зміни форм власності на землю, на якій знаходяться заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, землевласники зобов`язані забезпечувати режим їх охорони і збереження з відповідною перереєстрацією охоронного зобов`язання.
За змістом статті 27 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (у редакції, чинній на час прийняття рішення Рівненською обласною радою народних депутатів від 28.02.1995 № 33) пам`ятками природи оголошуються окремі унікальні природні утворення, що мають особливе природоохоронне, наукове, естетичне і пізнавальне значення, з метою збереження їх у природному стані. Оголошення пам`яток природи провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.
Статтею 39 цього Закону передбачено, що для забезпечення необхідного режиму охорони природних комплексів та об`єктів природних заповідників, запобігання негативному впливу господарської діяльності на прилеглих до них територіях установлюються охоронні зони. В разі необхідності охоронні зони можуть установлюватися на територіях, прилеглих до окремих ділянок національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, а також навколо заказників, пам`яток природи, заповідних урочищ, ботанічних садів, дендрологічних парків, зоологічних парків та парків-пам`яток садово-паркового мистецтва. Розміри охоронних зон визначаються відповідно до їх цільового призначення на основі спеціальних обстежень ландшафтів та господарської діяльності на прилеглих територіях.
Статтею 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (у редакції, чинній на час прийняття рішення Рівненською обласною радою народних депутатів від 28.02.1995 № 33) визначено прийняття рішень про створення чи оголошення територій, об`єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон та передбачено, що рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається обласними, міськими (міст республіканського підпорядкування) Радами народних депутатів (частина 3 вказаної норми). Заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва й інші території та об`єкти природно-заповідного фонду, які створюються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами Міністерства охорони навколишнього природного середовища України з оформленням охоронного зобов`язання (частина 5 зазначеної норми).
Згідно з наявним в матеріалах справи охоронним зобов`язанням від 06.08.2012, виданим Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Рівненській області передано землекористувачу - Городоцькій сільраді під охорону заповідний об`єкт ботанічну пам`ятку природи місцевого значення "Острів" площею 15 га, створений, оголошений рішенням Рівненської обласної ради народних депутатів від 28.02.1995 № 33 з метою збереження заболоченої ділянки з наявністю рідкісних видів рослин.
При цьому суд апеляційної інстанції установив, що на підставі матеріалів справи не встановлено та не доводилось прокурором і сторонами про створення пам`ятки із вилученням земельної ділянки.
4.10. Як свідчить зміст позовної заяви прокурор, оскаржуючи наказ ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 14.12.2020 № 17-41 ОТГ в частині передачі спірної земельної ділянки в комунальну власність, рішення Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87 про прийняття спірної земельної ділянки до комунальної власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за Городоцькою сільрадою та запису у державному земельному кадастрі щодо віднесення земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, вказував на неправомірну зміну цільового призначення земель шляхом переведення земельної ділянки природо-заповідного фонду в землі сільськогосподарського призначення.
За змістом частин 1, 2 статті 18 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваних актів) до земель України належать усі землі в межах її  території, в тому числі  острови  та землі, зайняті  водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на  категорії. Категорії земель  України мають особливий правовий режим.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а)  землі сільськогосподарського призначення; б)  землі житлової та громадської забудови; в)  землі природно-заповідного  та  іншого природоохоронного призначення; г)  землі оздоровчого призначення; ґ)  землі рекреаційного призначення; д)  землі історико-культурного призначення; е)  землі  лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки  кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи  юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 Земельного кодексу України).
Статтею 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі  інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції,  або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель  інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою  оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
За змістом статті 43 Земельного кодексу України землі  природно-заповідного фонду  - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої  категорії  здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та  органів місцевого самоврядування  відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за  проектами землеустрою  щодо їх відведення. Зміна  цільового призначення  земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у  власність  або надання у  користування  відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції установив, а сторонами не доводилися обставини щодо створення пам`ятки природи місцевого значення із вилученням земельної ділянки та зміни цільового призначення.
4.11. Суд апеляційної інстанції зазначив, що з урахуванням встановлених обставин в їх сукупності не вбачається порушення норм законодавства при передачі спірної земельної ділянки до комунальної власності на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 14.12.2020 № 17-41 ОТГ, рішення Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87, при цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що прокурор не обґрунтував яким чином буде захищений чи відновлений інтерес держави внаслідок визнання незаконними та скасування оскаржуваних актів та скасування оскаржуваних записів про реєстрацію.
4.12. Як вже зазначалося, оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, прокурор посилався на неврахування судом висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 та від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19 щодо застосування статті 43 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України". 
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України  оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. 
Так, у справі № 910/11164/16, про неврахування висновку в якій посилається скаржник, за позовом Громадська організація "Корчувате-наш дім" та Національного природного парку "Голосіївський" до Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Авеста-Буд" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.10.2010, укладеного між відповідачами, та зобов`язання ТОВ "Авеста Буд" повернути за актом прийому-передачі земельну ділянку, що розташована у Голосіївському районі міста Києва на Столичному шосе (урочище Бичок, ділянка 1) державі в особі Національного природного парку "Голосіївський", якому вона передана у постійне користування, Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог Національного природного парку "Голосіївський" повністю та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, виходив із встановлених обставин про те, що спірна земельна ділянка входить в межі Національного природного парку "Голосіївський" та належить до земель природно-заповідного фонду, при цьому судом встановлено як відсутність погодження Верховною Радою України питання про вилучення (викуп) спірної земельної ділянки, так і прийняття рішення про її вилучення з метою подальшої передачі товариству для потреб житлової або громадської забудови.
У справі № 910/11164/16 також було встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 у справі №910/14803/17, яка набрала законної сили, встановлено обставини стосовно того, що спірну земельну ділянку з метою її передачі в оренду ТОВ "Авеста-Буд" було вилучено в її попереднього землекористувача - КП "ЛПГ "Конча-Заспа" з порушенням визначеної законодавствам процедури, зокрема частини 2 статті 150 Земельного кодексу України.
Отже, Верховний Суд у справі № 910/11164/16 виходячи із встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи дійшов висновку про правильність висновків апеляційного суду про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного у справі договору оренди земельної ділянки.
Натомість у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції на підставі встановлених обставин виходив із недоведеності та необґрунтованості прокурором його вимог, а також недоведеності прокурором обставин стосовно того, яким чином буде захищений чи відновлений інтерес держави внаслідок визнання незаконними та скасування оскаржуваних актів та скасування оскаржуваних записів про реєстрацію.
У справі № 752/3093/19 (постанова Верховного Суду від 22.06.2022), на неврахування якої  також посилався заявник касаційної скарги, за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради до Урфера Паоло Джина Едріена про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що встановивши, що спірні земельні ділянки, власником яких є відповідач вибули з комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі рішення, яке визнане судом недійсним, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що волі територіальної громади міста Києва на таке вибуття не було, а тому позивач має право витребувати спірні земельні ділянки від добросовісного набувача Урфера Паоло Джина Едріена на підставі статті 388 Цивільного кодексу України, однак відмовив у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності.
Верховний Суд у справі № 752/3093/19 виходив з того, що зайняття спірних земельних ділянок із порушенням положень Земельного кодексу України необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельні ділянки потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Таким чином, повернення державі земельної ділянки природо-заповідного фонду призначення необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.
Натомість у справі, яка розглядається, предметом позову були вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Рівненській області від 14.12.2020 № 17-41 ОТГ в частині передачі спірної земельної ділянки в комунальну власність; визнання незаконним та скасування рішення Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87 про прийняття спірної земельної ділянки до комунальної власності; скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за Городоцькою сільрадою та скасування запису у державному земельному кадастрі щодо віднесення земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення.
Отже, обставини, встановлені судами у справах, на неврахування висновків в яких вказує заявник касаційної скарги, та у справі, що розглядається, не є подібними. 
4.13. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
З огляду на викладене колегія суддів вважає помилковим посилання скаржника на незастосування судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду, на яку скаржник посилався у касаційній скарзі, а доводи касаційної скарги колегія суддів вважає такими, що зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції.
Зважаючи на те, що наведена прокурором підстава для касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 у справі № 918/1133/22.
4.14. Прокурор, оскаржуючи судові рішення у справі, також посилається на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та вказуючи на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування статті 20 Земельного кодексу України за подібних обставин, згідно яких цільове призначення земельної ділянки в межах якої знаходиться об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення може бути змінене за матеріалами інвентаризації земель сільськогосподарського призначення та наказу уповноваженого органу про затвердження такої документації.
Прокурор також вказує на неправильне застосування судом положень статті 122 Земельного кодексу України, а висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми за подібних обставин, які свідчать про правомірність дій центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів щодо розпорядження землями в межах об`єктів природно-заповідного, які згідно матеріалів технічної інвентаризації віднесені до земель сільськогосподарського призначення, відсутні.
4.15. Статтею 20 Земельного кодексу України, про неправильне застосування якої та відсутності висновку щодо застосування якої зазначає скаржник, передбачене встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок для віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення.
Натомість, за змістом частин 1, 2 статті 35 Закону України "Про землеустрій" (у редакції, чинній на час прийняття ГУ Держгеокадастру в Рівненській області наказу від 30.08.2019 № 17-2083-16-19-СГ "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель") інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку.
Частиною 3 зазначеної норми передбачено, що Порядок  проведення інвентаризації земель затверджується Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 476 відповідно до частини 3 статті 35 Закону України "Про землеустрій", затверджено Порядок проведення інвентаризації земель (далі - Порядок), за змістом пункту 7 якого передбачено, що вихідними даними для проведення інвентаризації земель є: матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній (цифровій) формі, у тому числі Поземельної книги; книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; електронних документів, що містять відомості про результати робіт із землеустрою; містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; планово-картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до  Угоди про позику (Проект "Видача державних актів на право власності на землю у сільській місцевості та розвиток системи кадастру") між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 17.10.2003, ратифікованої  Законом України від 15.06.2004 № 1776-IV; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копії документів, які посвідчують речові права на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку. 
Під час проведення інвентаризації земель можуть використовуватися матеріали дистанційного зондування землі, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.
Згідно з пунктом 8 Порядку підставою для проведення інвентаризації земель є рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим чи органу місцевого самоврядування щодо виконання відповідних робіт, договори, укладені між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками технічної документації (далі -  виконавці), судові рішення.
За змістом пунктів 9, 10 Порядку замовниками технічної документації можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим чи органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Виконавцями є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.
За результатами проведення інвентаризації земель виконавцями розробляється технічна документація відповідно до  статті 57 Закону України "Про землеустрій" пункт 26 Порядку).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, згідно з висновком від 23.08.2019 № 232 про погодження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, розробленої Рівненською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", за результатами розгляду землевпорядної документації Департаментом екології та природних ресурсів Рівненської обласної державної адміністрації погоджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) загальною площею 219,0995 га, розмішених на території Городоцької сільради за умови дотримання вимог статей 60, 111 Земельного кодексу України, статей 21, 23, 241 Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
У вказаному висновку зазначено, що частина земельної ділянки площею 8,2595 га входить в межі пам`ятки природи місцевого значення "Острів", утвореного рішення Рівненської обласної ради від 28.02.1995 № 33 (том 1, а. с. 87-89).
У переліку обтяжень прав на земельну ділянку № 58, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути, датованому 27.08.2019, зазначено про наявні обмеження на земельну ділянку площею 8,2595 га - заказники (том 1, а. с. 90). 
30.08.2019 відповідно до статей 15, 122, 184, 186 Земельного кодексу України, статей 25, 50 Закону України "Про землеустрій", Положення про Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, за результатами розгляду клопотання Рівненської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" та технічну документацію із землеустрою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Городоцької сільради в обсягах, згідно з додатком.
З додатку до наказу вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер 5624683300:05:024:0151 включає в себе рілля, сіножаті, а також - 3,1 га чагарникової рослинності природного походження.
Отже, наказом ГУ Держгеокадастру в Рівненській області наказу від 30.08.2019 № 17-2083-16-19-СГ "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель", який є чинним, не оспорювався та не визнаний незаконним, саме затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення із встановленням відповідних обмежень щодо використання земельної ділянки (заказник площею 8,2595 га). 
У той же час, питання щодо встановлення/зміни цільового призначення спірної земельної ділянки відповідно до статті 20 Земельного кодексу України оспорюваними у справі наказом                                     ГУ Держгеокадастру в Рівненській області наказу від 14.12.2020 № 17-41 ОТГ та рішенням Городоцької сільради від 22.01.2021 № 87 про передачу та прийняття у комунальну власність земельної ділянки, не вирішувалося.
4.16. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
З огляду на зміст вимог процесуального закону, при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що прокурор не навів обґрунтувань щодо необхідності формування єдиної правозастосовчої практики стосовно застосування положень статей 20 та 122 Земельного кодексу України, оскільки суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, виходив із встановлення обставин щодо неефективності обраного прокурором способу захисту порушеного права.
Зважаючи на викладене, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржених судових рішень попередніх судових інстанцій з такої підстави.
4.17. Крім того колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Законом України від 28.04.2021 № 1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", який набрав чинності 27.05.2021 та був чинним на час звернення прокурора з позовом до суду, розділ Х Перехідні положення Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, яким передбачено, зокрема, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених у цьому пункті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Так, пунктом 24 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім, зокрема, земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення (підпункт "в" пункту 24).
Отже, з урахуванням зазначеної норми, спірна земельна ділянка, частина якої зайнята  ботанічною пам`яткою місцевого значення "Острів", щодо якої Городоцькій сільраді видано охоронне зобов`язання, станом на день подання прокурором позову (30.12.2022) підлягала передачі в комунальну власність.
4.18. Прокурор у касаційній скарзі, оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції, також посилався на пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на порушення судом норм процесуального права щодо встановлення обставин, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів.
Утім такі доводи касаційної скарги також не отримали підтвердження та відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки відповідно до пункту 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
Колегія суддів зазначає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Разом із тим за приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.
Скаржник, вказує на те, що посилання суду апеляційної інстанції на те, що представники відповідача надали для огляду суду оригінал технічної документації не відповідають дійсності, оскільки представник відповідача у судовому засіданні 12.07.2023 повідомляла, що в розпорядженні ГУ Держгеокадастру в Рівненській області відсутній оригінал вказаної документації, розробником якої є інша юридична особа.
Проте заявник касаційної скарги не обґрунтовує в чому саме полягає недопустимість оглянутої судом технічної документації, про що зазначено у постанові суду, та не доводить наявності встановлених законом обставин, які би зумовлювали визнання доказів недопустимими. Отже, такі доводи не можна визнати аргументованими, тому вони відхиляються колегією суддів як такі, що спрямовані на переоцінку доказів, наявних у справі, з метою встановлення інших фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.
Зважаючи на викладене, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржених судових рішень попередніх судових інстанцій з такої підстави.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі                  № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції не приймає і не розглядає доводи скаржника, наведені у касаційній скарзі, які пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи.
5.  Висновки Верховного Суду
5.1.  Згідно зі статтею  236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
5.3. Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги прокурора про порушення і неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, вважає, що касаційне провадження у справі за касаційною скаргою першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, слід закрити, а з інших підстав оскарження судових рішень, визначених заявником - залишити постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 без змін.   

6. Розподіл судових витрат
6.1.  Оскільки підстав для скасування судового рішення, а також задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду                             від 13.07.2023 у справі № 918/1133/22, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
3. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2023 у справі                     № 918/1133/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не    підлягає.

Головуючий                                                                                                         Т. Б.  Дроботова

Судді                                                                                                                       Н. О. Багай

                                                                                                                                Ю. Я. Чумак