ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 жовтня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/4961/21
Головуючий у першій інстанції – Карпусь  І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1272/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої – судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,
із секретарем Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Ніжинська міська рада Чернігівської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на спадкове майно,
місце ухвалення судового рішення – м. Ніжин,
час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду – 12 год. 17 хв,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 04 серпня 2023 року.

                                     У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Ніжинської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на 2/5 частки житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що складається з вітальні 2-1 площею 11,4 кв м та житлової кімнати 2-2 площею 13,6 кв м, в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 тітки ОСОБА_3 .
Заявлені вимоги мотивував тим, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла йому 3/5 частки вищевказаного будинку. Після смерті тітки він прийняв спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом та вступивши в управління спадковим майном. Інші 2/5 частини житлового будинку ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_4 , проте остання не успадкувала це майно.
Указував на те, що оскільки ОСОБА_4 не прийняла спадщину, він, як єдиний спадкоємець ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом, проте у листі від 16 березня 2018 року отримав повідомлення про неможливість видачі відповідного свідоцтва у зв`язку зі зверненням ОСОБА_5 із заявою про невидачу свідоцтва через наявність в суді його позову про визнання права власності на спадкове майно. Оскільки постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2021 року ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на 2/5 частини житлового будинку, позивач повторно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини щодо неуспадкованого майна, але нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з наявністю самочинних прибудов, які є невід`ємною частиною житлового будинку.
Указував, що спадщину фактично прийняв, але самочинна прибудова «а5» не увійшла до її складу спадщини і не може бути успадкована. Питання визнання права власності на самочинне будівництво в порядку ч. 3 ст. 376 ЦК України може бути порушено лише після набуття права власності на 2/5 частини житлового будинку та отримання земельної ділянки в установленому законом порядку.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 (а.с. 72).
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 28 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на 2/5 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 відмовлено. Стягнуто з позивача на користь ОСОБА_5 11 000 грн витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність судового рішення та його ухвалення з порушенням норм матеріального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково послався у своєму рішенні на ч. 2 ст. 1223 ЦК України, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 1275 ЦК України.
Позивач зазначає, що хоча приписи ст. 1275 ЦК України прямо не регулюють правовідносин щодо переходу права на спадкування до інших спадкоємців за законом у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом, ця норма застосовується за аналогією закону. Оскільки інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 повторно пропустила строк для прийняття спадщини, з 03 січня 2010 року вона вважалася такою, що не прийняла спадщину. Отже, право на спадкування за законом перейшло до нього відповідно до ст. 1275 ЦК України, спадщина належить йому з 03 січня 2010 року і він є єдиним спадкоємцем за законом щодо неуспадкованого майна померлої ОСОБА_3 .
Указує, що Чернігівським апеляційним судом у справі № 740/3305/20 встановлено наступні обставини: позивач прийняв спадщину за заповітом на 3/5 частини будинку і 11 січня 2006 року йому видане відповідне свідоцтво; позивач двічі – 05 грудня 2017 року та 13 серпня 2019 року звертався до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/5 частини будинку, проте нотаріус відмовляв у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з наявністю судового спору щодо цього майна.
Звертає увагу суду на те, що листом від 20 серпня 2021 року нотаріус повідомила про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з наявністю самочинних прибудов, а не через відсутність у нього права на спадкування чи недоведеність факту прийняття спадщини. Отже суд неправильно застосував приписи ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а висновок щодо неприйняття ним спадщини не відповідає обставинам справи.
Відповідачем та третьою особою відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Вислухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_5 та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неприйняттям ОСОБА_4 спадщини за заповітом на 2/5 частини будинку, відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування за законом одержали особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу, тобто спадкоємці за законом у порядку черговості, жоден з яких упродовж встановлених ч. 2 ст. 1270 ЦК України трьох місяців з моменту неприйняття ОСОБА_4 спадщини за заповітом не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, та жоден з яких не вважається таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, у тому числі і ОСОБА_1 , оскільки постійно не проживав разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.
Районний суд виходив з того, що про неприйняття ОСОБА_1 спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України свідчить рішення Ніжинського міськрайонного суду від 01 червня 2005 року, яким позивачу визнався додатковий строк для прийняття спадщини після ОСОБА_3 , оскільки у разі прийняття ним спадщини після померлої необхідності у зверненні до суду та доведення існування поважних причин пропуску строку спадщини не було.
Також суд констатував, що позивач не довів родинних відносин із спадкодавцем ОСОБА_3 . 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, але вважає хибними наведені районним судом мотиви для відмови, виходячи з наступного.
У справі встановлено, що у свідоцтві про народження позивача ОСОБА_1 його батьком зазначений « ОСОБА_7 », а матір`ю – « ОСОБА_8 » (а.с. 54).
З копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вбачається, що дружина після реєстрації шлюбу взяла прізвище « ОСОБА_10 » (а.с. 54 зворот). 
Копія свідоцтва про народження ОСОБА_9 свідчить про те, що її батьками являються ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 54).
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб ОСОБА_13 зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 та після реєстрації шлюбу взяла прізвище «Наймушина» (а.с. 55).
Копія свідоцтва про народження ОСОБА_13 в матеріалах справи відсутня.
ОСОБА_3 являлася власницею житловою будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 09 грудня 1993 року (2/5 частин), договору дарування від 18 жовтня 1974 року (23/80 частин) та договору купівлі-продажу від 27 липня 1959 року (5/16 частин) (а.с. 37, 38-39, 40-41).
03 лютого 1994 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_4 належні їй 2/5 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 35).
Іншим заповітом від 21 січня 1999 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 належні їй на праві приватної власності 3/5 частин вищезазначеного житлового будинку (а.с. 34).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11 березня 2004 року, виданого відділом РАЦС Ніжинського МУЮ Чернігівської області (а.с. 16).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 01 червня 2005 року, яке набрало законної сили 02 липня 2005 року, ОСОБА_1 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 терміном три місяці (а.с. 36 зворот). 
25 липня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Ніжинської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_3 (а.с. 33).  
11 січня 2006 року йому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно ОСОБА_3 , яка складається з 3/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 17). 
05 грудня 2017 року ОСОБА_1 скерував до Бахмацької державної нотаріальної контори заяву, в якій зазначив, що прийняв спадщину після померлої ОСОБА_3 та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на частину будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 52). 
Листом від 16 березня 2018 року державний нотаріус повідомила ОСОБА_1 про те, що 27 грудня 2017 року до нотаріальної контори надійшла заява від заінтересованої особи ОСОБА_5 з проханням не видавати спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину за законом на частку житлового будинку по АДРЕСА_1 у зв`язку з подачею до суду позову стосовно спадкового нерухомого майна, тому видача заявнику свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 зупинено до вирішення в суді справи за позовом ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на спірну частину будинку (а.с. 60). 
13 серпня 2019 року ОСОБА_1 через представника повторно звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 60 зворот). 
Постановою в.о. державного нотаріуса Ніжинської міської державної нотаріальної контори від 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/5 частки житлового будинку в АДРЕСА_1 у зв`язку з наявністю спору про право стосовно спадкового будинку, який перебуває на розгляді у суді (а.с. 61 зворот). 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до Ніжинської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на спірні 2/5 частки будинку за набувальною давністю відмовлено (а.с. 94-98). 
Зі змісту постанови Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі № 740/3305/2020 вбачається, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 листопада 2009 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 визначено додатковий строк терміном 2 місяці з дня набрання рішенням законної сили для подачі заяви до Ніжинської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матеріали справи не містять відомостей щодо прийняття ОСОБА_4 спадщини після померлої ОСОБА_3 .
Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2021 року залишено без змін (а.с. 211-212).
Листом від 20 серпня 2021 року державний нотаріус Ніжинської міської державної нотаріальної контори повідомила ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну частку будинку після померлої ОСОБА_3 через наявність самочинних прибудов (а.с. 9). 
Звернувшись з позовом про визнання права власності на спадкове майно, ОСОБА_1 зазначав, що прийняв спадщину за заповітом після померлої тітки ОСОБА_3 , до якої входило 3/5 частин житлового будинку. Інші 2/5 частини будинку заповідались ОСОБА_4 , яка спадщину не прийняла. ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець за законом після померлої фактично прийняв спадщину, оскільки на день смерті ОСОБА_3 проживав разом з нею та вступив в управління спадковим майном. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно зі ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).
За змістом ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.
Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини і протягом якого відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 ст. 12 та ч. 1  ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно є правильним, проте суд навів частково невірні мотиви такої відмови.
У справі встановлено, що заповітом від 03 лютого 1994 року ОСОБА_3 визначила  ОСОБА_4 спадкоємцем 2/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а інші 3/5 частин житлового будинку заповітом від 21 січня 1999 року заповіла ОСОБА_1 . 
Після визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини в судовому порядку ОСОБА_1 11 січня 2006 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/5 частини будинку. ОСОБА_4 спадщину за заповітом на 2/5 частин будинку не прийняла. 
У 2017 та 2019 роках ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 , до складу якої входить 2/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . В обох випадках нотаріусом роз`яснено неможливість видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом через наявність спору про право стосовно спадкового нерухомого майна.   
Звернувшись з позовом про визнання права власності на 2/5 частки житлового будинку, ОСОБА_1 зазначав, що являється єдиним спадкоємцем за законом після померлої ОСОБА_3 . Проте, на підтвердження того, що померла є його тіткою, позивач відповідних документів на підтвердження цих доводів не додав.
З матеріалів копії спадкової справи № 414/2005 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається наступне.
Матір`ю позивача записано ОСОБА_8 ( ОСОБА_15 ), дівоче прізвище якої до реєстрації шлюбу указано « ОСОБА_16 ». Відповідно до копії свідоцтва про народження матері позивача її батьками зазначені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб вбачається, що ОСОБА_13 ( ОСОБА_17 ) після реєстрації шлюбу з ОСОБА_14 взяла прізвище чоловіка «Наймушина».
Документи про батьків ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні, що позбавляє апеляційний суд можливості переконатися у родинних відносинах померлої та матері позивача. 
Відомостей про те, що в судовому порядку встановлено факт того, що ОСОБА_3 є рідною тіткою позивача, матеріали справи не містять. Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 таку вимогу не заявляв. 
Зважаючи на наведене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи доказів родинних відносин між позивачем та померлою спадкодавицею, що являється визначальним для доведення права особи на спадкування за законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Верховний Суд у постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21 зазначив, що суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.
Районний суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що позивачем пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 та констатував відсутність належних доказів на підтвердження родинних зв`язків між спадкодавицею та позивачем. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не довів родинного зв`язку з померлою ОСОБА_3 , мав відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав, оскільки для вирішення спору про визнання права власності в порядку спадкування за законом встановлення кола спадкоємців і відповідно наявності або відсутності порушеного права особи, що підлягає судовому захисту, є визначальним.    
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно та констатувавши, що  наявними в матеріалах справи доказами не підтверджуються родинні відносини між позивачем та померлою ОСОБА_3 , суд першої інстанції безпідставно вдався до оцінки обставин прийняття/неприйняття спадщини ОСОБА_1 . Відповідно районний суд дійшов взаємовиключних висновків, за якими: відсутні докази того, що позивач є племінником, а отже спадкоємцем за законом померлої ОСОБА_3 , а також відсутні докази прийняття ОСОБА_1 спадщини у визначений законом строк, що можливо лише для осіб, які відносяться до кола спадкоємців.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, проте помилився щодо мотивів такого рішення. 
Ураховуючи зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України належить змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши мотиви рішення суду першої інстанції у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,-

                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2023 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2023 року.

Головуюча:                                                                    Н.В. Шитченко
  
  Судді:                                                                           Н.В. Висоцька
                                                                                           
                                                                                       О.І.Онищенко