Номер провадження: 22-ц/813/2914/23 
Справа № 522/10631/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І., 

при секретарі: Узун Н.Д., 

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Василіна В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Колеснікової Юлії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року про відмову ухвалити додаткове рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

03 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, в якому просила: - визнати такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 відомості, поширені ОСОБА_1 на власній сторінці в мережі Facebook; зобов`язати ОСОБА_1 в десятиденний строк з дня набрання судовим рішенням видалили зі своєї особистої сторінки в соціальній мережі Facebook опубліковану інформацію, що стосується ОСОБА_2 та порочить її честь, гідність та ділову репутацію; - зобов`язати ОСОБА_1 спростувати поширену нею інформацію стосовно ОСОБА_2 ; - стягнути з ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду, завдану честі, гідності та діловій репутації в розмірі 500 000 грн; - вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
30 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Колеснікова Ю.С. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі в частині вирішення питання розподілу судових витрат, та просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000 грн.
10 лютого 2022 року від представника ОСОБА_2 до суду надійшло заперечення на заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення. В обґрунтування якого вказано, що стороною відповідача разом із першою заявою по суті не подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження здійснення представником ОСОБА_1 тих робіт, які зазначені в детальному описі, наданому до суду. Окрім того, відповідачем не надано до суду доказів сплати представнику грошових коштів у розмірі 18000 грн.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Колеснікова Ю.С. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року та ухвалити судове рішення, яким розподілити судові витрати та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000 грн.
Позивачці ОСОБА_2 судові повістки неодноразово надсилались на зазначену нею адресу, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.
 
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).
 
Крім того, судова повістка про виклик до суду була направлена представнику ОСОБА_2 – адвокату Кобильник Д.О. на його електронну адресу, яку він особисто вказував як засіб листування.
Верховний Суд в постанові від 30.11.2022 по справі №759/14068/19 вказав, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Таким чином, оскільки судова повістка про виклик до суду була направлена позивачу ОСОБА_2 листом рекомендованою кореспонденцією на дійсну її адресу, яку вона зазначила як адресу листування, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, та те, що судова повістка була направлена адвокату Кобильник Д.О. на зазначену ним електронну адресу, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача ОСОБА_2 та її адвоката про дату, час та місце розгляду справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі про дату судового засіданні повідомленні належним чином та завчасно, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщеного позивача по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Василіна В.В.. який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним вимогам закону ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року не відповідає.
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції вказав, що представником ОСОБА_1 було подано до суду детальний опис робіт, виконаних адвокатом, однак не надано достатніх доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а саме відсутня деталізація наданих послуг та вартість кожної із них.
Однак з таким висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки такий висновок зроблений з порушенням норм процесуального права.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
На вищезазначені вимоги закону та на актуальну практику Верховного Суду, суд першої інстанції уваги не звернув та відмовив в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу з формальних підстав, вказавши про відсутність деталізації наданих послуг та вартість кожної із них.
Матеріалами справи встановлено, що 20 жовтня 2020 року між адвокатом Колесніковою Ю.С. та Івановою Л.А. був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги №20/10/2020/1 (далі Договір), предметом якого є надання правової допомоги в суді першої інстанції у цивільній справі №522/10631/20 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди.
Пунктом 3 Договору визначені умови розрахунків та гонорар. А саме визначено, що за правову допомогу, передбачену Договором, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) у розмірі, який встановлюється в Додаткові угоді до Договору. В ціну Договору включену всі фактичні витрати щодо виконання адвокатом зобов`язань до Договором. Порядок оплати послуг адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в Додаткові угоді до Договору.
Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору від 20.10.2020, сторони визначили розмір гонорару, який становить 18 000 грн. Клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у строк не пізніше 01.03.2020.
В матеріалах справи також наявний акт про обсяг виконаних робіт до Договору від 21.12.2021, з повним переліком виконаних адвокатом робіт, на виконання яких адвокатом витрачено 40 годин. Оплата за вказані роботи буде здійснена клієнтом у сумі 18 000 грн, відповідно до умов Договору.
У зв`язку із викладеним адвокат Колеснікова Ю.С. просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000 грн.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
В постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд також неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Дослідивши доводи заяви та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені заявником витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Так, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000 грн на користь ОСОБА_1 , є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підставі вищевикладеного, витрати на правничу допомогу в розмірі 18 000 грн, на переконання колегії суддів апеляційного суду є неспівмірними із складністю даної справи, її тривалістю, ціною позову та виконаними адвокатом об`ємом роботи, розмір таких витрат не відповідає критерію реальності, розумності їхнього розміру, відтак колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, який буде відповідати критерію розумності, виваженості та справедливості.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Колеснікової Юлії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року скасувати.

Заяву адвоката Колеснікової Юлії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 про вирішення питання розподілу судових витрат на правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
В решті вимог заяви відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 25 вересня 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік