Номер провадження: 22-ц/813/5157/23 
Справа № 502/1209/22
Головуючий у першій інстанції Маслеников О.А.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,
за участю секретаря – Триколіч І.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 24.08.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взяли в борг 27 600, 00 доларів США у позивачів, про що свідчить письмова розписка. Відповідачі зобов`язалися повернути вказані кошти до кінця жовтня 2021 року. Станом на день подання позову відповідачі борг не повернули, чим порушили виконання свого зобов`язання.
З метою досудового врегулювання спору, позивачі двічі повідомляли відповідачів щодо повернення боргу, однак ніяких дій з боку них прийнято не було.
У зв`язку з простроченням відповідачами терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивачі змушені звернутися до суду з відповідним позовом.
На підставі вищезазначеного, позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 27 600 доларів США, три проценти річних з простроченої суми у розмірі 639,72 доларів США та суму судового збору в розмірі 10874 гривні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 06 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - залишок суми заборгованості за договором позики у розмірі 25 600 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 593,35 доларів США, - всього 26 193,35 доларів США та суму судового збору у розмірі 10112,82 гривень. У позовних вимогах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми – відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що застосування судом принципу «contra proferentem» до даного правочину неможливе, так як розписка складалась під диктовку позивачів, а не писалась самостійно ОСОБА_2 .

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру заборгованості.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції у судовому засідання досліджувався оригінал розписки, власноруч написаної та підписаної ОСОБА_2 , що визнається усіма учасниками справи.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взяли у ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в листопаді 2017 року 10 000 доларів США та 20.07.2018 року – 5000 тисяч доларів США під 2% річних, всього 27 600 доларів на 24.08.2021 року до жовтня 2021 року (а. с. 63).
Із повідомлення від 22.06.2022, направленого позивачами на адресу місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вбачається, що згідно із умов розписки від 24.11.2017, відповідачі зобов`язалися повернути позивачам суму боргу в розмірі 27600 доларів США до жовтня 2021 року, однак станом на 22 червня 2022 року цього не зробили. У зв`язку з чим, позивачі просили виконати зазначене грошове зобов`язання у строк до 10.07.2022 року (а.с. 9).
Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення встановлено, що вказане повідомлення отримане відповідачами 22.06.2022 (а.с. 10).
11 липня 2022 року відповідачам повторно направлено повідомлено про необхідність виконання зобов`язань щодо повернення суми боргу, яке вони отримали 19.07.2022 року (а.с. 11, 12).
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа – підприємець з 07 грудня 2017 року (а.с. 39).
Згідно із письмових пояснень ОСОБА_1 від 15.11.2022 встановлено, що ОСОБА_2 знає, бо перебуває з нею у шлюбі з 2003 року. Знайомий з позивачами тривалий час, десь з кінця 2003 року, стосунки були нормальні, навіть можна їх назвати дружніми та довірливими. Перебуваючи з позивачем ОСОБА_5 в нормальних стосунках з 2003 року, він особисто іноді брав у позивача в борг грошові коштів та повертав своєчасно. Дату назвати не може, бо жодних записів з цього питання не вів. В борг бралися кошти в різний період і на різні суми. Взяті кошти в борг повертав своєчасно. У свою чергу і ОСОБА_6 також у нього з дружиною брали кошти, точно суми і дати назвати не може по давності. Останній раз позивачі брали значну суму коштів в 2016 році всього 25000 доларів США, яку віддавали частинами протягом 5 років, з урахуванням домовленостей отримані кошти віддавали з відсотками із розрахунку 2 відсотки річних. Залишок суми, взяту в борг в 2016 році, позивачі повернули в серпні 2021 році та ще окрім основного боргу повернули ще і відсотки, які навіть самі порахували до жовтня 2021 року. Як йому повідомила дружина, в серпні 2021 року до них додому прийшли позивачі, які повернули останню частину боргу, яку брали в 2016 році та відсотки. Він в цей день не був вдома, бо є приватним підприємцем і надає послуги перевезення вантажу за кордон на вантажному автомобілі, і був десь в дорозі. Коли дружині повернули кошти попросили її написати розписку, про те, що вони повністю розрахувалися за борг. Остання погодилася і під їх диктовку написала, що вона отримала кошти та про те, що відсотки навіть були сплачені до жовтня 2021 року. В розписці дійсно дружина вказала свої і його персональні дані та дані паспорта, бо так написати попросили Залецькі. Коли писала цю розписку, він присутнім не був і там його підпису немає. Стосовно змісту розписки детально може пояснити його дружина. Але від неї знає, що в серпні 2021 року позивачі прийшли до них додому, коли він був у відрядженні та принесли останні кошти, які брали в борг в 2016 році з відсотками, які розрахували, самі попросили його дружину написати розписку, про те що вона у них отримала ці кошти, начебто у зв`язку з тим, що вони гроші перепозичили і їм потрібно щоб був документ, що вони їм всі кошти повернули. При цьому навіть просили відобразити в розписці частину тих коштів, які вони повернули ще в 2017 та 2018 році. На їх прохання дружина погодилася, тому що не бачила в цьому нічого страшного. Розписку писала під диктовку ОСОБА_7 . Суть була в тому, що вони дійсно отримали у останніх в 2017 році та 2018 році – 10000 та 5000 доларів США та в серпні залишок коштів, всього в сумі 27600 доларів США. При цьому, коли вона вже написала розписку та підписала її, Залецькі ще додатково попрохали дописати ще вкінці, що відсотки вони також сплатили із розрахунку до жовтня 2021 року. При цьому, підтверджує, що жодних коштів в борг 24.08.2021 року, як зазначено в позові, та 24.11.2017 року, як зазначено в письмових повідомленнях позивачів, ні він, а ні його дружина, не брали (а.с. 84).
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 від 15.11.2022 встановлено, що вона знає ОСОБА_1 та перебуває з ним у шлюбі з 2003 року. Знайома з позивачами тривалий час. ОСОБА_4 являється її двоюрідним братом, тому знає його з дитинства, а ОСОБА_3 знає після того, як вони одружилися з ОСОБА_4 . Стосунки з позивачами були дружні та навіть родинні. Її родина та сім`я ОСОБА_7 перебуваючи в нормальних довірливих відносинах іноді брали один у одного в борг кошти, було що навіть вони брали кошти в борг та їх повертали. Також і вони у них дуже часто брали значні кошти в борг. Точні дати та суми всіх цих позичок назвати не може по спливу часу. Стосовно останньої позички, яку у них взяли Залецькі, може пояснити наступне, що наприкінці 2016 року Залецькі попросили в борг 25 000 доларів США на декілька років та у зв`язку з тим, що сума була значна запропонували за це сплатити 2 % річних. Вказаний борг вони віддавали частинами біля 5 років. Остаточно борг з відсотками за 5 років позивачі віддали в серпні 2021 року. Дійсно розписка, копія якої надана до матеріалів справи написана нею власноруч. Цю розписку вона писала у себе вдома 24.08.2021 року, в присутності позивачів, які прийшли до неї додому та повернули залишок боргу та відсотки. Тоді її чоловік ОСОБА_1 був в командировці. Повертаючи кошти, Залецькі попросили написати їм розписку на підтвердження, що від них вона отримала кошти. При цьому пояснили, що їм це необхідно в підтвердженні передачі коштів, бо частину з них вони перепозичили. Вона без жодних сумнівів погодилася написати розписку, не підозрюючи жодного обману. Розписку писала під диктовку ОСОБА_7 . Вони попросили написати від її імені та імені її чоловіка, бо гроші фактично їм давав чоловік. Суть розписки була в тому, що їм повертали кошти частинами в 2017 році та 2018 році та остаточно розрахувалися в серпні 2021 році, з урахуванням відсотків на загальну суму 27 600 доларів США. При цьому відсотки нарахували більше ніж за 5 років по жовтень 2021 року. При цьому коли вона вже написала розписку, позивачі попрохали дописати ще останню строчку, що відсотки сплачено по жовтень 2021 року. Цю розписку писала вона власноручно та підписувала її також. Але суть розписки не про взяття грошей в борг, а про підтвердження повернення коштів, які навпаки в борг брали Залецькі (а.с. 86).
Однією з засад цивільного законодавства України, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 3 ЦК України є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.
Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та правової позиції Верховного Суду у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2021 року у справі №755/11600/18.
У ст. ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Окрім того, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі №604/1038/16.
Із дослідженого судом першої інстанції оригіналу розписки, наданої позивачами, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 взяла у відповідачів грошові кошти в доларах США, зобов`язалась повернути їх разом з відсотками на загальну суму 27600 доларів США до жовтня 2021 року.
Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідна розписка підтверджує, незважаючи на недоліки її змісту та відсутності словосполучення «взяла в борг» і наявності лише слова «взяла», на що робив акцент представник відповідачів, обов`язок відповідача ОСОБА_2 повернути відповідні грошові кошти згідно із укладеного з позивачами договору позики.
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що з урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem – слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).
Враховуючи при аналізі змісту розписки позицію представника відповідачів щодо того, що з неї неможливо встановити зміст зобов`язань відповідача з позики грошових коштів перед позивачами, суд дійшов правильного висновку, що в даному випадку потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem і врахувати презумпцію, що відповідач ОСОБА_2 є стороною, яка власноруч на свій розсуд склала і підписала розписку з усіма її умовами без жодних застережень, тобто виклала її зміст, так, як було вигідно їй. Така презумпція представником відповідачів під час розгляду справи не спростована, тому тлумачення її змісту повинно здійснюватися на користь позивачів.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним, що вказаною розписками підтверджується зобов`язання відповідача ОСОБА_2 повернути позивачам грошові кошти у відповідній валюті, розмірі та у зазначений строк, та яка заперечуючи проти позову з підстав недоліків складеної неї розписки діє у спірних правовідносинах явно недобросовісно, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Щодо позовної вимоги про стягнення суми заборгованості з відповідача ОСОБА_1 суд першої інстанції правильно виходив з такого.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно зі ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі . Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
В правовій позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 07.10.2020 року по справі № 752/7501/18, зазначено, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Стаття 65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Поряд з цим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, в них відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 надавав згоду на укладення договору позики і кошти, які були надані в борг ОСОБА_2 , були використані в інтересах сім`ї.
Отже, виходячи з системного аналізу вищенаведених норм СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині покладення на співвідповідача ОСОБА_1 обов`язку з повернення коштів за договором позики, укладеним його дружиною з позивачами, є необґрунтованими через недоведеність обставин, які підлягають доказуванню у відповідних правовідносинах, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, а тому в цій частині рішення суду необхідно залишити без змін.
Вподальшому, враховуючи, що в ході розгляду справи, на думку суду першої інстанції, знайшов своє підтвердження факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів в борг від позивачів та обов`язок повернення суми боргу з процентами у загальному в розмірі 27600 доларів США, однак беручи до уваги, що з пояснень позивачів встановлений факт того, що після складення розписки їм було повернуто 2000 доларів США, тобто частину позики.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з ОСОБА_2 залишку суми заборгованості (боргу та процентів) в розмірі 25600 доларів США.

Однак з такими розрахунками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
На підставі матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взяли у ОСОБА_4 и ОСОБА_3 в листопаді 2017 року 10 000 доларів США та 20.07.2018 року – 5 000 тисяч доларів США на 2% річних, всього 27 600 доларів на 24.08.2021 року до жовтня 2021 року (а. с. 63)
Таким чином, сума основного боргу становить 15 000 доларів США.
Відповідачі повернули позивачам після складення розписки 2000 доларів США перед поданням позовної заяви (що не заперечується сторонами), тобто частину позики, тому сума основного боргу становить 13 000 доларів США.
Крім того, розписка містить умову щодо нарахування процентів за користування коштами, а саме 2% річних.
Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо – можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу – позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Вказані висновки відображені у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №408/8199/16-ц.
Таким чином, позивачі мають права на отримання процентів за користування позиченими коштами до 01 жовтня 2021 року (кінцева дата повернення отриманих коштів відповідачами).
Розмір процентів за користування коштами розраховується за формулою:
Проценти = Сума боргу ? Процентна ставка (%) / 100% ? Кількість днів / Кількість днів у році.

Щодо періоду з 25 листопада 2017 року по 19 липня 2018 року:

1)Період розрахунку: з 25.11.2017 по 31.12.2017 - 37 днів
10 000,00 доларів США (сума боргу) ? 2,000% (процентна ставка) / 100% ? 37 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 20,27 доларів США.;

2)Період розрахунку: з 01.01.2018  по 18.07.2018  - 199 днів
10 000,00 доларів США (сума боргу) ? 2,000% (процентна ставка) / 100% ? 199 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 109,04  доларів США.

Щодо періоду з 21 липня 2018 року до 01 жовтня 2021 року (дата повернення коштів, яка зазначена в розписці):

1)Період розрахунку: з 21.07.2018 по 31.12.2018 - 164 днів
15 000,00 доларів США (сума боргу) ? 2,000% (процентна ставка) / 100% ? 164 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 134,79 доларів США.;

2)Період розрахунку: з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 365 днів
15 000,00 доларів США (сума боргу) ? 2,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 300 доларів США.;

3)Період розрахунку: з 01.01.2020 по 31.12.2019 - 366 днів
15 000,00 доларів США (сума боргу) ? 2,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 300 доларів США.;

4)Період розрахунку: з 01.01.2021 по 01.10.2021 - 274 днів
15 000,00 доларів США (сума боргу) ? 2,000% (процентна ставка) / 100% ? 274 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 225,21 доларів США.;

Отже, проценти, які повинні бути стягнуті за розпискою становлять:
1)за період з 25 листопада 2017 року по 19 липень 2018 року з суми 10 000 доларів США – 129,31 доларів США;
2)за період з 21 липня 2018 року по 01 жовтня 2021 року з суми 15000 доларів США – 960 доларів США.

Таким чином, загальна сума процентів, яка підлягає стягненню становить 1089,31 доларів США, а загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачів, становить 14 089,31 доларів США.

Щодо доводів апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (стаття 213 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №615/1410/17 зазначено, що перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).
Стороною відповідача не надано жодних належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2 писала боргову розписку під надиктовування позивачів, а тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 самостійно зазначила умови і тому повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру заборгованості.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 лютого 2023 року змінити в частині суми стягнення.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ) - залишок суми заборгованості за договором позики у розмірі 13 000 доларів США, два проценти річних від простроченої суми у розмірі 2800 доларів США, - всього 15 800 доларів США.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2023 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        А.І. Дришлюк

                                                                       С.М. Сегеда