КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи 758/12699/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/14250/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Скрипник О.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
21 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.,
                  секретар - Ольшевський П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року, 
 
встановив:
у вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 150 000 дол. США, посилаючись на те, що 23 квітня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав 150 000 дол. США. Зазначала, що 12 серпня 2021 року нею було направлено відповідачу вимогу про повернення боргу протягом тридцяти днів, однак зобов`язання з повернення коштів не виконані.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 23 квітня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від неї позику грошові кошти в розмірі 150 000 дол. Вказувала, що оскільки сторонами не було погоджено строку повернення грошових коштів 13 серпня 2021 року нею відповідачу було направлено претензію з вимогою повернути грошові кошти, однак вимога виконана не була, грошові кошти не повернуто. За таких  обставин просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 150 000 дол. США.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що у відповідача виник обов`язок з повернення грошових коштів. Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України.
У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачем було надано до суду оригінал розписки відповідача, наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про те, що саме вона є позикодавцем, яка на момент укладення договору мала фінансову спроможність передати у позику грошові кошти, розмір яких визначено у розписці. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
При зверненні до суду першої інстанції позивачем було надано до суду розписку відповідача ОСОБА_2 з текстом наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м.Києві 16 травня 2000 року, одержав від ОСОБА_1 150 (сто п`ятдесят) тисяч доларів США.».
Зі змісту наданої розписки не вбачається укладення між сторонами договору позики, оскільки вона не містить інформації щодо обов`язку повернення ОСОБА_2 грошових коштів, про що судом першої інстанції було зроблено вірний висновок.
Саме по собі посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не було враховано факту наявності в матеріалах справи оригіналу розписки, не спростовує висновку суду про те, що зміст такої розписки не свідчить про укладення між сторонами договору позики. 
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта на те, що відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву визнав отримання від позивача грошових коштів, оскільки відповідач заперечував укладення договору позики та просив у задоволенні позову відмовити.
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів про надання ним відповідачу грошових коштів у позику.
Враховуючи висновок суду про недоведеність вимог позивача щодо обов`язку відповідача повернути грошові кошти, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення грошових коштів в іноземній валюті судом апеляційної інстанції не з`ясовуються.
У ч. 4  статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Згідно з чч. 1, 2 та 5  статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної  інстанції  залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року - без змін.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 28 листопада 2023 року.
 
Головуючий
 
Судді