П О С Т А Н О В А
      І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
 
28 листопада 2023 року                                                                                         м. Київ
 
Справа №754/1816/23
Провадження № 22-ц/824/13145/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
 
сторони:         позивач           ОСОБА_1 ,
                        відповідач       ОСОБА_2 ,
            
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Максименком Ярославом Олександровичем, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Позов мотивований тим, що 22 серпня 2021 року ОСОБА_1 , який є фізичною особою-підприємцем з основним видом КВЕД-56.10 діяльність ресторанів, надання послуг громадського харчування, та ОСОБА_2 вели переговори про укладення договору надання послуг (підряду), за умовами якого відповідач мав виконати одноразові підрядні роботи (надати послуги) в сфері послуг ресторанної діяльності, працювати менеджером-директором в закладі громадського харчування на замовлення позивача, а позивач мав сплати на користь відповідача грошові кошти. 
22 серпня 2021 року позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача особисті кошти у загальному розмірі 6 500,00 грн як передоплату за надані послуги, які відповідач мав здійснити в майбутньому, після укладення між сторонами відповідного договору. Однак під час перемовин сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір не уклали, припинили будь-які взаємовідносини, відповідач зобов`язався повернути позивачу отриману передоплату за неукладеним договором у повному розмірі. Проте, незважаючи на обіцянку щодо повернення постачальником передоплати за неукладеним договором у розмірі 6 500,00 грн., станом на час подання позову відповідач грошові кошти не повернув.
ОСОБА_1 , просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 6 500,00 грн. та судові витрати зі сплоати судового збору.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
09 березня 2023 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовна заява містить неправдиві обставини, а докази надані позивачем не підтверджують викладених фактів. Надані позивачем квитанції не мають інформації щодо підстав, за яких вони були сформовані, оскільки останній не вказав призначення платежу в обох квитанціях. Право визначати призначення платежу в платіжних документах належить виключно платнику. Саме посилання позивача на те, що правові підстави отримання вказаних коштів відсутні чи відпали має сприйматися судом критично, відповідно до практики Верховного Суду та концепції негативного доказування. Наданий ОСОБА_1 висновок аудитора немає ніякої доказової сили, оскільки встановити факти перерахування коштів без будь-яких правових підстав може виключно суд.
31 травня 2023 року представником відповідача подано письмові пояснення, в яких він на підтвердження наведених у відзиві на позовну заяву аргументів посилається на постанову Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  безпідставно отримані кошти у сумі 6500,00 грн. (шість тисяч п`ятсот гривень 00 коп.), а також відшкодування витрат зі сплати судового збору у сумі 1073,60 грн.(одну тисячу сімдесят три гривні 60 коп.).
25 липня 2023 року представник  ОСОБА_2   - адвокат Максименко Я.О. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального правапросить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року по справі № 754/1816/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що що позовна заява містить неправдиві обставини, а докази надані позивачем не підтверджують викладених фактів. Надані позивачем квитанції не мають інформації щодо підстав, за яких вони були сформовані, оскільки останній не вказав призначення платежу в обох квитанціях. Право визначати призначення платежу в платіжних документах належить виключно платнику. Саме посилання позивача на те, що правові підстави отримання вказаних коштів відсутні чи відпали має сприйматися судом критично, відповідно до практики Верховного Суду та концепції негативного доказування. Наданий ОСОБА_1 висновок аудитора, який міститься в матеріалах справи немає ніякої доказової сили, оскільки встановити факти перерахування коштів без будь-яких правових підстав може виключно суд.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 липня 2023 року справу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Максименко Ярослава Олександровича про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року задоволено та поновлено його.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою адвокатом Максименком Я.О., на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року - залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
Заявнику необхідно було надати докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
23 серпня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Максименко Я.О. на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 02 серпня 2023 року надав докази сплати судового збору у розмірі, встановленому судом.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Максименком Я.О., на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Витребувано з Деснянського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи № 754/1816/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
03 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи № 754/1816/23 надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову у даній справі становить 6 500 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн).
А за правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Встановлено, що  ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 11).
ОСОБА_2 також є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 10 на звороті).
Позивач у позовній заяві стверджує, що сторони вели переговори про укладення договору надання послуг (підряду), за умовами якого відповідач мав виконати одноразові підрядні роботи (надавати послуги) в сфері послуг ресторанної діяльності, працювати менеджером-директором в закладі громадського харчування на замовлення позивача, а позивач мав сплати на користь відповідача грошові кошти.
Натомість матеріали справи не містять жодних доказів (попереднього договору, листування чи інших документів) на підтвердження того, що між сторонами проводились певні переговори, та було укладено відповідний договір. Стороною відповідача вказана обставина не підтверджується та не заперечується.
Водночас до позовної заяви додано фотокопію паспорта відповідачки та фотокопію банківської карти з номером НОМЕР_1 .
22.08.2021 позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача двома переказами грошову суму у загальному розмірі 6500,00 грн., а саме:
- 2000,00 грн., платник - ОСОБА_1 , отримувач - ОСОБА_2 ; картка НОМЕР_2 ; призначення платежу: переказ особистих коштів, що підтверджується квитанцією (а.с. 13);
- 4500,00 грн., платник - ОСОБА_1 , отримувач ОСОБА_2 ; карта НОМЕР_2 ; призначення платежу: переказ особистих коштів, що підтверджується квитанцією (а.с. 14).
Також згідно з Висновком про результат аудиту № 4 від 31.12.2022, в результаті перевірки руху коштів по банківським рахункам позивача, встановлено, що  ОСОБА_1 було помилково перераховано власні кошти на на картку НОМЕР_2 , власником якої є ОСОБА_2 , у розмірі 6500,00 грн. без будь-яких правових підстав, без договірних відносин (а.с. 12).
 
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами наявні договірні правовідносини.
Виходячи з наведеного, суд прийшов до правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, які регулюються главою 83 ЦК України (ст. ст. 1212-1215).
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до положень ст.1212 ЦК України:
--- особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1);
--- положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2);
--- положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина 3).
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підставдоговірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав.
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст. 202, ч.ч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст.11 ЦК України.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобо'`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Вищезазначена правова позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду в справі № 922/3412/17 від 20.11.2018 року.
Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року висловлено правову позицію у справі № 390/34/17, зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venirecontrafactumproprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "nonconceditvenirecontrafactumproprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venirecontrafactumproprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.
Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на користь позивача в розмірі 6 500 грн всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на користь позивача в розмірі 6 500грн, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють.
Під час розгляду справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем сплачено на рахунок відповідача кошти в сумі 6 500грн, що не заперечується стороною відповідача, а тому вказані кошти, перераховані позивачем відповідачу, є безпідставно набутим майном, протилежного суду не доведено, відтак відповідач зобов`язаний повернути ці кошти позивачу.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що посилання сторони відповідача на постанову Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 є недоречним, оскільки правовідносини у тій справі не є тотожними правовідносинам у цій справі.
Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, а отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошові кошти набуті без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим на підставі ст. 1212 ЦК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню грошові кошти.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно задовольнив позовні вимоги й не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Натомість, із матеріалів справи вбачається, що відповідач набув та зберігає грошові кошти не на виконання договірних зобов`язань із позивачем та за відсутності передбаченої законом підстави. До того ж, безпідставність набуття та збереження грошових коштів мала місце не лише в момент їх набуття, але й станом на час розгляду спору.
Ураховуючи те, що відповідачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази, які свідчили би про наявність достатніх правових підстав для утримання нею помилково перерахованих позивачем грошових коштів у сумі 6 500 грн, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної суми, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
 
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального закону.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін, розподіл судових витрат у зв?язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , поданою адвокатом Максименком Ярославом Олександровичем - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року - залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач:                                                                А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                                   Л.Д. Поливач
 
                                                                                              О.І. Шкоріна