Постанова 
Іменем України 
 
10 жовтня 2023 року 
м. Київ 
 
справа № 287/516/22
провадження № 61-5418св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Державне агентство лісових ресурсів України, Державне підприємство «Білокоровицьке лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Коростенська районна державна адміністрація Житомирської області, ОСОБА_2 , Житомирське обласне управління лісового та мисливського господарства, правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, 
 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Талько О. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Білокоровицьке лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», треті особи: Коростенська районна державна адміністрація Житомирської області, ОСОБА_2 , Житомирське обласне управління лісового та мисливського господарства, правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2022 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Білокоровицьке лісове господарство» (далі - ДП «Білокоровицьке ЛГ»), правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»), треті особи: Коростенська районна державна адміністрація Житомирської області, ОСОБА_2 , Житомирське обласне управління лісового та мисливського господарства (далі - ЖО УЛМГ), правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства (далі - ЦМ УЛМГ), про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1  мотивував тим, що наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 30 березня 2021 року № 165-к його прийнято на роботу за контрактом на посаду директора ДП «Білокоровицьке ЛГ» на строк з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2024 року. Зазначене підприємство координується ЖО УЛМГ. 
 
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 02 травня 2022 року № 144-к його було звільнено з роботи з 03 травня 2022 року за одноразове грубе порушення обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки, - на підставі пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 
 
Вважає своє звільнення незаконним, оскільки всупереч положенням частини першої статті 149 КЗпП Українидо застосування дисциплінарного стягнення в нього не були відібрані письмові пояснення. 
 
Документи, які визначені в наказі підставою для звільнення, не містять посилань на значні негативні наслідки у вигляді збитків, які настали внаслідок, нібито, порушення ним своїх посадових обов`язків. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1  просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати наказ Державного агентства лісових ресурсів України від 02 травня 2022 року № 144-к про його звільнення з роботи; 
- зобов`язати Державне агентство лісових ресурсів України поновити дію укладеного з ним контракту від 30 березня 2021 року та поновити його на посаді директора ДП «Білокоровицьке ЛГ»; 
- стягнути з ДП «Білокоровицьке ЛГ» на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2022 року у складі судді Винара Л. В. позов задоволено.
 
Визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства лісових ресурсів України від 02 травня 2022 року № 144-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». 
 
Зобов`язано Державне агентство лісових ресурсів України поновити дію контракту від 30 березня 2021 року, укладеного між Державним агентством лісових ресурсів України та ОСОБА_1 , та поновити ОСОБА_1 на посаді директора ДП «Білокоровицьке ЛГ». 
 
Стягнуто з Державного агентства лісових ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 травня 2022 року по 03 серпня 2022 року в розмірі 48 637,98 грн (без утримання податку й інших обов`язкових платежів). 
 
Стягнуто з Державного агентства лісових ресурсів України на користь держави судовий збір в сумі 1 984,80 грн. 
 
Виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що основним документом, який став підставою для встановлення порушення позивачем умов контракту та припинення з ним трудових відносин, був лист ЖО УЛМГ від 28 квітня 2022 року № 12-10/424, який відсутній в матеріалах справи. 
 
Натомість стороною відповідачів надано копію листа ЖО УЛМГ від 28 квітня 2022 року № 12-10/423, який не був покладений в основу рішення Державного агентства лісових ресурсів України про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Білокоровицьке ЛГ», а відтак, цей документ є неналежним та недопустимим доказом у справі. 
 
Акт перевірки від 22 квітня 2022 року не містить посилань на значні негативні наслідки, які настали внаслідок, нібито, порушення ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків. 
 
В матеріалах справи відсутні належним чином завірені копії договорів, звітів, накладних, актів приймання-виконання робіт, актів звірки, пояснень працівників та інших документів, на підставі яких суд міг би встановити наявність чи відсутність порушень з боку позивача. 
 
Лист Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області від 02 травня 2022 року № 02-4/55 щодо погодження звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Білокоровицьке ЛГ», який зі змісту оскаржуваного наказу також є однією з підстав для припинення трудового договору, не встановлює наявність чи відсутність вини у діях позивача. 
 
Всупереч положенням частини першої статті 149 КЗпП України Державне агентство лісових ресурсів України та ЖО УЛМГ не дали позивачу можливість надати письмові пояснення з приводу ймовірного невиконання ним своїх посадових обов`язків. 
 
Крім того, наказ про звільнення видано 02 травня 2022 року, тобто у період, коли позивач був непрацездатний, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України. 
 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав позивача шляхом скасування оскаржуваного наказу, поновлення його на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року апеляційні скарги Державного агентства лісових ресурсів України, Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, ЖО УЛМГ, правонаступником якого є ЦМ УЛМГ, ДП «Білокоровицьке ЛГ», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України, ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. 
 
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Білокоровицьке ЛГ» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, з 03 травня 2022 року на 09 травня 2022 року. 
 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. 
 
Суд першої інстанції безпідставно відхилив як доказ лист ЖО УЛМГ від 28 квітня 2022 року № 12-10/423, оскільки неправильне зазначення його номера в оскаржуваному наказі лише свідчить про очевидну технічну помилку, тоді як сам зміст цього документа повністю узгоджується з усіма обставинами справи та підтверджує факт невиконання позивачем покладених на нього обов`язків по управлінню підприємством та порушення ним умов контракту. 
 
Крім того, виявлені роботодавцем порушення також були зафіксовані в Акті перевірки від 22 квітня 2022 року, їх згруповано за 12-ма позиціями. 
 
Позивач відмовився отримувати примірник вказаного Акта перевірки, про що 28 квітня 2022 року складено відповідний акт. 
 
Разом з тим, Державним агентством лісових ресурсів України засобами електронного зв`язку директору ДП «Білокоровицьке ЛГ» 02 травня 2022 року о 9:50 год. направлено лист № 10-29/1777-22 з проханням надати пояснення до 14 год. щодо неналежного дотримання вимог законодавства та забезпечення виконання покладених обов`язків по управлінню підприємством, зазначених у листі ЖО УЛМГ від 28 квітня 2022 року № 12-10/423. 
 
Проте ОСОБА_1 в телефонному режимі повідомив про відмову надати пояснення на вищевказаний лист від 02 травня 2022 року № 10-29/1777-22, про що також складено відповідний акт. 
 
Таким чином, сукупність наявних в матеріалах справи доказів підтверджує факт невиконання позивачем умов контракту, у зв`язку з чим його звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України є законним. 
 
Разом з тим, оскільки наказ про звільнення позивача видано 02 травня 2022 року, тобто в період, коли він був непрацездатним, враховуючи, що з  ОСОБА_1 обґрунтовано припинені трудові відносини за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, а підстави для його поновлення на роботі відсутні, то порушення прав позивача, а саме - звільнення його в період тимчасової непрацездатності, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року, має бути усунено шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин в перший робочий день після закінчення періоду непрацездатності - 09 травня 2022 року. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
05 квітня 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року і залишити в силі рішення Олевського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2022 року. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2022 року у справі № 757/42100/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Якщо ж висновки щодо застосування частини другої статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пунктів 4, 5, 6 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818 (далі - Порядок), що містяться у вищезгаданій постанові суду касаційної інстанції, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі, то наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що причини припинення з ним трудових відносин не відповідають дійсним обставинам справи, процедура застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення проведена з порушеннями трудового законодавства. 
 
Звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень. 
 
Зазначив, що роботодавцем йому було надано можливість надати письмові пояснення до 14 год. 02 травня 2022 року, однак вже о 12 год. Державне агентство лісових ресурсів України звернулося до Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області із пропозицією щодо погодження звільнення його з посади керівника підприємства, яка, в свою чергу, вирішила це питання за відсутності такого пояснення. 
 
Акт, складений працівниками ЖО УЛМГ, про начебто його відмову надати письмові пояснення є неналежним доказом такої відмови. 
 
Документи, які визначені в наказі підставою для звільнення, не містять посилань на значні негативні наслідки у вигляді збитків, які настали внаслідок, нібито, порушення ним своїх посадових обов`язків. 
 
Сума завданих працівником підприємству збитків має бути реальною, а не орієнтовною. 
 
Перевірка діяльності ДП «Білокоровицьке ЛГ» охоплювала також період, у якому він ще не обіймав посаду директора названого підприємства. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У відзиві на касаційну скаргу Державне агентство лісових ресурсів України заперечує проти доводів позивача, просить залишити касаційну скаргу без задоволення. 
 
Відзив мотивовано тим, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Сукупність наявних в матеріалах справи доказів підтверджує факт невиконання позивачем умов контракту, у зв`язку з чим його звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України є законним. 
 
Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду, на яку заявник посилається у касаційній скарзі, не є релевантними до обставин справи, яка переглядається у касаційному порядку. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Олевського районного суду Житомирської області. 
 
30 травня 2023 року справа № 287/516/22 надійшла до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 30 березня 2021 року № 165-к  ОСОБА_1 був прийнятий на роботу за контрактом на посаду директора ДП «Білокоровицьке ЛГ», яке координується ЖО УЛМГ, на строк з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2024 року ( том 1 а. с. 25). 
 
Згідно з пунктом 10 контракту керівник зобов`язується, зокрема, забезпечити ефективне використання та збереження лісосировинних ресурсів, основних фондів, майна, коштів, інших матеріальних цінностей, що перебувають у повному господарському віданні підприємства, дотримання режиму економії ресурсів, дотримуватись вимог чинного законодавства та нормативно-правових актів щодо використання та реалізації продукції, проводити ефективні заходи, пов`язані із веденням лісового господарства, відповідно до встановлених правил і лімітів та стану насаджень; забезпечувати високоефективну і стабільну роботу підприємства та зміцнення його фінансового стану, отримання прибутку, включаючи джерела отримання, не пов`язані із безпосередньо із реалізацією продукції підприємства, рентабельність виробництва, ефективне використання коштів, державного майна, динамічний соціально-економічний розвиток; своєчасно виплачувати заробітну плату та забезпечувати її ріст; забезпечувати ефективне використання та збереження лісосировинних ресурсів, основних фондів майна, коштів, інших матеріальних цінностей, що перебувають у повному господарському віданні підприємства, дотримання режиму економії ресурсів, пріоритетне використання електронного документообігу по напрямкам діяльності підприємства тощо. 
 
Пунктом 21 контракту визначено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно з законодавством та цим контрактом. 
 
Згідно з пунктом 24 контракту він припиняється до закінчення терміну його дії у випадках, передбачених пунктами 25 і 26 цього контракту. 
 
Підпунктом «б» пункту 25 контракту передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесені збитки, виплачені штрафи тощо). 
 
Наказом ЖО УЛМГ від 11 квітня 2022 року № 14-01/15 «Про здійснення перевірки», із змінами згідно з наказом від 15 квітня 2022 року № 14-01/16, утворено склад комісії з метою проведення з 12 по 22 квітня 2022 року перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Білокоровицьке ЛГ» за період роботи з 01 січня 2022 року до моменту закінчення перевірки (том 1 а. с. 26-28). 
 
Наказом ЖО УЛМГ від 18 квітня 2022 року № 14-01/17 відряджено працівників ДП «Городницьке ЛГ» та ДП «Лугинське ЛГ» з 19 по 22 квітня 2022 року для участі у проведенні перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Білокоровицьке ЛГ» (том 1 а. с. 29). 
 
За результатами вказаної перевірки 22 квітня 2022 року складено Акт перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Білокоровицьке ЛГ», яке координується ЖО УЛМГ (том 2 а. с. 30-82). 
 
Зі змісту вказаного Акта перевірки вбачається, що основна перевірка здійснювалася за період роботи ОСОБА_1 на посаді директора ДП «Білокоровицьке ЛГ», а період, коли позивач фактично ще не був призначений на посаду директора названого підприємства, є незначним і суттєво не впливає на загальні результати перевірки. До того ж сума збитків, завданих підприємству, на час звільнення позивача, визначена у розмірі 8 795 900 грн. 
 
Остання сторінка Акта перевірки містить реквізити для проставлення підписів членами комісії, директором, головним лісничим, головним інженером, головним бухгалтером та головним економістом ДП «Білокоровицьке ЛГ», а також - помітку для директора ДП «Білокоровицьке ЛГ» ОСОБА_1 - «один примірник акта отримав, претензій до комісії не маю, про дачу пояснень в 5-ти денний термін попереджений». 
 
Однак у вказаному Акті перевірки відсутній підпис директора ДП «Білокоровицьке ЛГ» ОСОБА_1 про ознайомлення з ним, як і помітка про отримання примірника цього документа (том 2 а. с. 234). 
 
Водночас, копією Акта від 28 квітня 2022 року підтверджується, що 28 квітня 2022 року заступник начальника ЖО УЛМГ Смічик С. П. надав директору ДП «Білокоровицьке ЛГ» ОСОБА_1 для ознайомлення Акт перевірки від 22 квітня 2022 року, однак позивач та посадові особи названого підприємства відмовилися від проставлення свого підпису та отримання примірника Акта перевірки (том 1 а. с. 189). 
 
Листом від 28 квітня 2022 року № 12-10/423 ЖО УЛМГ повідомило голову Державного агентства лісових ресурсів України Юрія Болоховця про результати перевірки та виявлені порушення в діяльності ДП «Білокоровицьке ЛГ» (том 1 а. с. 169). 
 
У вказаному зазначено, що перевіркою, зокрема, встановлено: 
- в досліджених лісосіках по породам (дуб, сосна) недовихід круглих лісоматеріалів складає 473, 8 куб. м, в результаті чого підприємством недоотримано дохід в сумі 2 105,2 тис. грн; 
- при знятті залишків лісопродукції встановлено їх нестачу об`ємом 371,644 куб. м (орієнтовна вартість 1 645,7 тис. грн, надлишки лісопродукції об`ємом 336,6 куб. м - орієнтовною вартістю 386,8 тис. грн); 
- в Поясківському проміжному складі встановлено нестачу дров колотих об`ємом 255,056 куб. м на загальну суму 409,1 тис. грн; 
- виявлено завищену вартість виконаних будівельних робіт та вартість використаних матеріалів на капітальний ремонт адміністративних приміщень лісництв контори лісгоспу та огорожі лісгоспу, при орієнтовному обрахунку на суму 3 117,5 тис. грн; 
- виявлено 28 випадків незаконних рубок, маса незаконно заготовленої деревини становить 145 куб. м, розмір шкоди заподіяної лісу - 1 131,6 тис. грн; 
- на 26 ділянках виявлено незадовільний відвід дерев на вибіркових санітарних рубках 2021-2022 років; 
- на 19 ділянках встановлено порушення технологічного процесу розробки лісосік, на 7 ділянках - неякісне натурне оформлення таких ділянок; 
- на 6 ділянках рубки догляду проводяться з низькою інтенсивністю, в окремих випадках пробні площі закладаються в нехарактерних місцях; 
- виявлено невідповідність матеріалів відводів в порівнянні до контрольних переліків на 5 ділянках; 
- лісові культури на площі 10 га не відповідають фактичній приживлюваності, зазначених в польових картах інвентаризації лісових культур осені 2021 року; 
- виявлено 5 ділянок незадовільних лісових культур (загиблі) на площі 8,3 га та 8 ділянок природного поновлення на площі 10,3 га, яке фактично відсутнє; 
- на ділянках зрубів 2021 року площею 14,6 га не заплановано обсяги відтворення. 
 
У листі також зазначено, що встановлені перевіркою факти свідчать про неналежне дотримання керівником ДП «Білокоровицьке ЛГ» ОСОБА_1 вимог законодавства та забезпечення виконання покладених на нього обов`язків по управлінню підприємством, порушення умов контракту та статуту підприємства. Орієнтовна сума збитків, завданих підприємству, становить 8 795,9 тис. грн. Додаток: Акт перевірки від 22 квітня 2022 року на 53 аркушах (том 1 а. с. 167-169). 
 
02 травня 2022 року о 9:50 год. Державне агентство лісових ресурсів України засобами електронного зв`язку направило ОСОБА_1 лист № 10-29/1777-22 з проханням надати пояснення до 14 год. 02 травня 2022 року щодо неналежного дотримання вимог законодавства та забезпечення виконання покладених обов`язків по управлінню ДП «Білокоровицьке ЛГ», порушення умов контракту та статуту підприємства, зазначених у листі ЖО УЛМГ від 28 квітня 2022 року № 12-10/423 (том 1 а. с. 170). 
 
Директор ДП «Білокоровицьке ЛГ» ОСОБА_1 в телефонному режимі повідомив Державне агентство лісових ресурсів України про відмову надати пояснення на вищевказаний лист від 02 травня 2022 року № 10-29/1777-22, про що 02 травня 2022 року складено відповідний акт (том 1 а. с. 171). 
 
02 травня 2022 року Державне агентство лісових ресурсів України надіслано Коростенській районній державній адміністрації Житомирської області лист № 10-28/1787-22 щодо погодження звільнення позивача з посади директора ДП «Білокоровицьке ЛГ» (том 1 а. с. 172). 
 
Листом від 02 травня 2022 року № 02-4/55 Коростенська районна державна адміністрація Житомирської області за підписом начальника військової адміністрації, керуючись статтею 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та положеннями Порядку, погодила звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Білокоровицьке ЛГ» за одноразове грубе порушення законодавства та обов`язків, передбачених контрактом, за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України (том 1 а. с. 173). 
 
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 02 травня 2022 року № 144-к укладений з позивачем трудовий договір припинено та звільнено ОСОБА_1 з посади директора ДП «Білокоровицьке ЛГ», яке координується ЖО УЛМГ, з 03 травня 2022 року з підстав передбачених підпунктом «б» пункту 25 контракту за одноразове грубе порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (орієнтовна сума збитків, завданих підприємству становить 8 795,9 тис. грн), за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України (том 1 а. с. 20). 
 
Підставою для винесення вказаного наказу зазначено: контракт, укладений з ОСОБА_1 30 березня 2021 року; лист ЖО УЛМГ від 28 квітня 2022 року № 12-10/424; акт від 02 травня 2022 року про відмову позивача у наданні пояснень; лист Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області від 02 травня 2022 року № 02-4/55 (том 1 а. с. 20). 
 
Разом з тим, 02 травня 2022 року ОСОБА_1 все ж таки надав пояснення щодо порушень, викладених у листі ЖО УЛМГ від 28 квітня 2022 року № 12-10/423, однак ці пояснення були надіслані о 17:11 год., при цьому, не на електронну скриньку Державного агентства лісових ресурсів України, тоді як акт від 02 травня 2022 року про відмову надати пояснення та оскаржуваний наказ про звільнення позивача були оформленні до 17:00 год., тобто в межах тривалості робочого дня (том 1 а. с. 83-85, 138). 
 
В період з 03 по 06 травня 2022 року включно  ОСОБА_1 перебував на лікуванні, про що свідчить наявний в матеріалах справи листок непрацездатності (том 1 а. с. 213). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. 
 
Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. 
 
На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. 
 
Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання. 
 
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. 
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами), вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП України). 
 
Згідно з пунктами 16, 17 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, установлених чинним законодавством. При розірванні контракту з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення провадиться згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України, про що робиться відповідний запис у трудовій книжці керівника підприємства. 
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) зазначено, що звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень. 
 
В постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 235/774/18 (провадження № 61-47942св18) вказано, що позивача було звільнено з посади директора ДП «Покровське ЛГ» з підстав, передбачених підпунктом «б» пункту 26 контракту - за одноразове грубе порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Частково задовольняючи позов та поновлюючи позивача на посаді, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем розірваний контракт у зв`язку із чисельними порушеннями, які були допущені позивачем під час виконання трудового договору, оскільки розірвання контракту не пов`язане з однократним грубим порушенням його умов, таке розірвання є незаконним. Разом з тим, судами не враховано, що встановлені порушення директором ДП «Покровське ЛГ» умов контракту є самостійною підставою для його розірвання за підпунктом «б» пункту 26 контракту. Звільнення позивача відбулося на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, таке звільнення не носить характеру дисциплінарного стягнення, а є звільненням за невиконання умов трудового контракту, а тому відсутня необхідність встановлення обставин, які передбачені диспозицією статті 41 КЗпП України. Враховуючи, що позивач погодився з умовами контракту у тому числі і з підвищеною відповідальністю за порушення його умов, проте не забезпечив належне виконання покладених на нього обов`язків по управлінню підприємством, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання, проведене з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
 
У своєму рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України Конституційний Суд України зазначив, що незважаючи на застереження, які містяться в Кодексі законів про працю та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо. 
 
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. 
 
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП Українивизнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. 
 
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини. 
 
Отже, звільнення працівника в період, коли він був непрацездатним, є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України. Однак наслідком такого порушення є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі. 
 
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеному у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц (провадження № 61-43676св18), від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16 (провадження № 61-36022св18), від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17 (провадження № 61-37451св18), від 08 липня 2020 року у справі № 752/11686/18 (провадження № 61-18741св19), від 29 липня 2020 року у справі № 305/1229/18 (провадження № 61-20048св19). Цей висновок є незмінним і підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19). 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності і взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1  погодився з умовами контракту, в тому числі, і з підвищеною відповідальністю за порушення його умов, проте не забезпечив належне виконання покладених на нього обов`язків по управлінню ДП «Білокоровицьке ЛГ», що згідно з умовами контракту є підставою для його дострокового розірвання за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. 
 
При цьому, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що оскільки наказ про звільнення позивача видано 02 травня 2022 року, тобто в період, коли він був непрацездатним, враховуючи, що з  ОСОБА_1 обґрунтовано припинені трудові відносини за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, а підстави для його поновлення на роботі відсутні, то порушення прав позивача, а саме - звільнення його в період тимчасової непрацездатності, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року, має бути усунено шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин в перший робочий день після закінчення періоду непрацездатності - 09 травня 2022 року. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2022 року у справі № 757/42100/20,не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
В постанові від 25 липня 2022 року у справі № 757/42100/20 (провадження            № 61-2633св22) Верховний Суд погодився із висновками судів, що позивачем, як директором підприємства, порушено умови контракту, що є підставою для його розірвання та звільнення позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Проте, порушення процедури звільнення позивача, а саме: недотримання вимог пункту 4 Порядку, відповідно до якого пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства, яке зареєстроване на території м. Києва, погоджується відповідно з головою Київської міської державної адміністрації, є підставою для визнання звільнення позивача незаконним. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 752/12962/16, які обґрунтовано застосовані апеляційним судом під час розгляду спору у цій справі. 
 
Однак у справі № 757/42100/20 звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося без погодження з головою міської державної адміністрації, що є порушенням визначеного Порядку звільнення з посади керівника підприємства, тоді як у справі, яка переглядається, позивач був звільнений за наявності такого погодження. 
 
Отже, вказана постанова суду касаційної інстанції та оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалені за різних фактичних обставин справи, що не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі № 757/42100/20. 
 
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
 
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
 
З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданій постанові Верховного Суду, на які послався заявник на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі № 757/42100/20. 
 
Таким чином, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованою. 
 
Аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пунктів 4, 5, 6 Порядку, у подібних правовідносинах, також не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок сформований, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 25 липня 2022 року у справі № 757/42100/20 (провадження № 61-2633св22), на яку послався сам заявник. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 752/12962/16 (провадження № 61-28306св18). 
 
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судом апеляційної інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Цим судом правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
 
Отже, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою. 
 
Доводи заявника про те, що всупереч положенням частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення в нього не були відібрані письмові пояснення, не заслуговують на увагу, оскільки трудовий договір був припинений згідно з умовами, визначеними сторонами у контракті, а не у зв`язку з порушенням працівником трудової дисципліни. 
 
В постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/15146/17 (провадження № 61-35018св18) вказано, що звільнення позивача відбулося на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, таке звільнення не носить характеру дисциплінарного стягнення, а є звільненням за невиконання умов трудового контракту. Тому судами попередніх інстанцій зроблено правильний та обґрунтований висновок щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 148, 149 КЗпП України, а також надання оцінки діям роботодавця із урахуванням вказаних статей. Враховуючи встановлені у справі обставини, яким надана належна оцінка судами попередніх інстанцій при вирішенні спору, слід дійти висновку, що при звільненні позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо процедури звільнення працівника із вказаних підстав. 
 
Крім того, в цій справі ЖО УЛМГ неодноразово намагалося вручити позивачу Акт перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Білокоровицьке ЛГ» та відібрати у нього письмові пояснення. При доведеності порушення працівником трудової дисципліни, невідібрання у нього письмових пояснень не може бути підставою для визнання наказу про звільнення незаконним (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 та постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 761/27518/17, провадження № 61-9460св19). 
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду, аза своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення. 
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2023 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	Є. В. Петров	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	І. В. Литвиненко