Дата документу 01.12.2023 Справа № 336/4193/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/4193/22 Головуючий у І інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/968/23                                   Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2023 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Крилової О.В.,
        Кухаря С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2022 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, інфляційних витрат та трьох процентів річних. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що, незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору, у період з листопада 2020 року до квітня 2021 року Концерн здійснив постачання теплової енергії до нежитлового приміщення № 10, розташоване в буд. АДРЕСА_1 бригади, що належать відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2012, на загальну суму 19587,73 грн.
Однак, відповідач не виконав зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 19587,73 грн.
Оскільки відповідач не здійснив жодної оплати, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, він має сплатити 3% річних від простроченої суми, що складає 833,47 грн, та інфляційні витрати за спірний період в сумі 5002,85 грн.
Посилаючись на означені обставини, Концерн «МТМ» просив суд стягнути з  ОСОБА_1 суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в сумі 19587,73 грн, інфляційні втрати - в сумі 500,85 грн, 3 процента річних – в сумі 833,47 грн та судовий збір в розмірі 2481 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за договором купівлі-продажу теплової енергії в сумі 25424,05 грн (сума боргу – 19587,73 грн; 3% річних від простроченої суми – 833,47 грн; сума інфляційних витрат – 5002,85 грн) та судовий збір в сумі 2481 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що з жовтня 2018 року Концерн «МТМ» є тільки правонаступником АТ «Мотор-Січ» в частині господарських правовідносин, пов`язаних не з виробництвом, а тільки з постачанням йому як споживачу теплової енергії, що подається до належного відповідачу на праві власності приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке він використовує у господарській діяльності самозайнятої особи.
На думку скаржника, позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він є виробником теплової енергії. Вважає, що розрахунок суми боргу, наданий позивачем, не може бути належним доказом у справі, оскільки методика його нарахування та значення обсягів поставленої теплової енергії перевищують потужності максимального теплового навантаження, яку виробляло АТ «Мотор Січ».
Також, посилаючись на Постанову Кабміну «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» № 206 від 05 березня 2022 року, скаржник вказує на незаконність позовних вимог концерну про стягнення з нього інфляційних витрат та трьох відсотків річних у період з 24 лютого 2022 року.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У своїх поясненнях на апеляційну скаргу Концерн «МТМ» заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін.
Після відкриття апеляційного провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, ОСОБА_1 подав до суду клопотання про перехід до розгляду справи в судовому засіданні з викликом осіб.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів дійшла до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на таке.
Як вже було зазначено, згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями   ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у цій справі складає 25424,05 грн, що становить значно менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:
1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Доводи клопотання  ОСОБА_1  фактично зводяться до незгоди з діями суду першої інстанції щодо прийняття та оцінки доказів, що не може свідчити про необхідність перегляду справи в апеляційному порядку з повідомленням сторін.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
Апеляційний суд зауважує, що підстави для визнання обов`язковою явки для надання особистих пояснень будь-кого з учасників цієї справи відсутні.
На думку колегії суддів, учасникам процесу створено належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надано сторонам строк для подачі відзиву. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Враховуючи вищевикладене, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи,  ОСОБА_1  не обґрунтував необхідності розгляду справи з повідомленням сторін, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання.
Крім того, ОСОБА_1 подав до апеляційного суду клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб: АТ «Мотор Січ» та ТОВ КК «Мрія», в обґрунтування якого зазначив, що приміщення, належне йому на праві приватної власності, перебуває в управлінні ТОВ КК «Мрія», а з часу будівництва та введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 , в якому знаходиться його приміщення, будинок мав ознаки відомчого житлового будинку АТ «Мотор Січ», а потім був переданий у комунальну власність територіальній громаді м. Запоріжжя. На думку скаржника, саме АТ «Мотор Січ» є дійсним виробником теплової енергії, що поставляється до його приміщення, у зв`язку з чим, просить залучити ці товариства до участі у справі в якості третіх осіб.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Отже, питання щодо залучення у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вирішується судом першої інстанції.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Частинами третьою-четвертою статті 83 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи вказані норми процесуального права, апеляційний суд зазначає, що відповідач належним чином був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, користувався послугами адвоката, проте не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, як не скористався своїм правом заявити клопотання про витребування судом доказів, які просить витребувати апеляційний суд.
Подаючи клопотання про витребування доказів до апеляційного суду, відповідач не надав доказів неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає повною мірою.
Задовольняючи позов Концерну «МТМ» про стягнення основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є споживачем наданих концерном послуг, як власник приміщення, до якого вони поставлені, а відсутність укладеного договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати таких послуг.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в цій частині з огляду на таке. 
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до п. 2.1 статуту Концерну «МТМ», основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.
Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.
Згідно з додатком 1 до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 204 від 24.04.2018 «Про закріплення на праві господарського відання за концерном «МТМ» майна комунальної власності», мережі теплопостачання, розташовані, зокрема, за адресою: АДРЕСА_3 бригади, закріплено на праві господарського відання за позивачем.
ОСОБА_1  є власником нежилого приміщення  АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2012, що підтверджено копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 23).
Концерн «МТМ» надавав теплову енергію споживачу ОСОБА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_1 , що підтверджено інформацією щодо нарахувань за послугу з опалення споживачу та актами приймання-передачі теплової енергії (а.с. 8, 9-14). 
З реєстру на відправку рекомендованих листів вбачається, що Концерн «МТМ» направляв на адресу ОСОБА_1 рахунки щодо погашення заборгованості за теплову енергію (а.с.15-20).
У зв`язку з відсутністю укладеного договору, облік відпущеної теплової енергії здійснювався за особовим рахунком № НОМЕР_1 .
З розрахунку заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 вбачається, що за період з листопада 2020 року до квітня 2021 року ОСОБА_1 нараховано 19587,73 грн боргу (а.с. 5).
В силу вимог ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом за власні кошти. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення є однією із витрат пов`язаною зі зберіганням майна, а отже оплата за надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно з абз. 6 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.
Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 по справі 6-59цс13).
Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2954цс15).
Згідно з п. 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункт 25 Правил).
Порядком відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26 липня 2019 року (далі - Порядок), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, було визначено процедуру відключення власників (співвласників) будівель, у тому числі житлових будинків від ЦО та/або ГВП при відмові споживачів від цих послуг.
Зокрема вказаним Порядком установлено, що для вирішення питання відключення від мережі власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до ЦО та ГВП, мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні. Для відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку звертається до органу місцевого самоврядування з письмовою заявою в довільній формі із зазначенням причини відокремлення (відключення) та подає інформацію про намір влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) такої квартири чи нежитлового приміщення. Заява про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від ЦО та ГВП передається на розгляд Комісії. Комісія на найближчому засіданні розглядає заяву про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП за участю заявника або його уповноваженого представника. Комісія надає заявникові рекомендації щодо можливих варіантів влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні та щодо збору вихідних даних і технічних умов для виготовлення відповідної проєктної документації. Витяг із протоколу Комісії з результатами розгляду звернення надається заявникові протягом десяти робочих днів. Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проєкту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків. Відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП здійснюється у міжопалювальний період не пізніше ніж 01 жовтня у спосіб, що не перешкоджає постачанню теплової енергії та гарячої води до інших квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаних до ЦО та ГВП. Після завершення робіт із відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП складається акт про відокремлення (відключення) квартири/нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (додаток 3) - по одному примірнику для власника, представника виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представника виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також для іншого суб`єкта господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу. Такий акт підписується присутніми під час відокремлення (відключення) власником квартири чи нежитлового приміщення і представником виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представником виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також іншим суб`єктом господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу. Після підписання акта виконавець відповідної комунальної послуги повідомляє власника про перегляд умов або розірвання договору про надання послуги.
Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення Комісії з дотримання споживачем процедури, визначеної Порядком.
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався в установленому порядку із заявою про відключення належного йому приміщення від мереж теплопостачання.
Згідно п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.
Незважаючи на те, що договір купівлі-продажу теплової енергії відповідачем не укладено, позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію в гарячій воді на підставі розрахунку теплового навантаження на опалення за період з листопада 2020 року до квітня 2021 року на загальну суму 19587,73 грн.
Відповідно до Правил № 630 постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період.
Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами та іншими нормативними документами.
Таким чином, факт отримання відповідачем послуги підтверджується у тому числі рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2020-2021 років, адже послугу було надано одночасно з початком опалювального сезону.
Для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги споживач повинен не лише не мати відповідного договору та фактично не користуватися послугами, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.
За таких обставин, оскільки Концерн «МТМ» надав теплову енергію в гарячій воді у приміщення, належне ОСОБА_1 , він зобов`язаний сплачувати вартість таких послуг. 
Крім того, ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих доказів на спростування позовних вимог у цій справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є виконавцем або постачальником житлово-комунальних послуг, а тому не має права вимоги, спростовуються вище наведеними нормами закону та матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про неналежну якість послуг є необґрунтованими, оскільки жодних доказів того, що скаржник не отримував теплової енергії або неналежного виконання надання цієї послуги позивачем скаржник не надав.
Крім того, судом встановлено, що позивач направляв скаржникові щомісяця рахунки за надані послуги у звітному періоді (місяці), в яких також відображається структура наданих послуг та нарахування кожної їх складової. Тож, скаржник мав інформацію з приводу кількості наданих послуг, їх структури, вартості та наявної заборгованості, а також діючих на момент проведення розрахунків тарифів на відповідні послуги.
Упродовж спірного періоду він мав змогу звернутись до Концерну «МТМ» з проханням роз`яснити інформацію про перелік послуг, їх вартість та ін. У разі незгоди із вартістю наданих послуг, ОСОБА_1 міг звернутись із заявою про перерахунок з оплати житлово-комунальних послуг. Проте цього не зробив.
Посилання скаржника на те, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не досліджував порядок та правомірність такого нарахування заборгованості (надавалась така послуга та в якій частині), колегія суддів не бере до уваги, оскільки за приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Будь-яких доказів ненадання (неналежного) надання Концерном «МТМ» послуг з постачання теплової енергії відповідач не надав. 
При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.
Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Ст.530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом ( місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у тому, що, оскільки між позивачем та відповідачем відсутній укладений договір, під час розрахунків застосовується термін оплати вказаний у пункті 18 Правил.
Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 не сплатив заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії, позивач мав право нарахувати та просити стягнути з відповідача 3% річних та інфляційних витрат, проте колегія суддів зауважує, що такі витрати повинні нараховуватись не за весь час прострочення, а тільки до 23.02.2023.
Так, Постановою Кабміну «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» № 206 від 05.03.2022 постановлено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.022022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, зокрема, забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.  Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути суму трьох відсотків річних за прострочене зобов`язання у розрахунку з листопада 2020 року до 23 лютого 2022 року в розмірі 572,87 грн та інфляційні витрати в розмірі 1968,08 грн.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно з п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).
Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але не врахував Постанови Кабміну «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» № 206 від 05.03.2022, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року в частині суми стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» суми трьох процентів річних, зменшивши її до 572,87 грн, та суми інфляційних витрат, зменшивши їх до 1968,08 грн.
В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, оскільки апеляційний суд зменшив суму, належну до стягнення з відповідача, що в загальному складає 12,96 % від позовних вимог, слід змінити і розподіл судових витрат. Враховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «про судовий збір», витрати зі сплати судового збору у розмірі 1677,15 грн слід компенсувати позивачеві за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ч. 2 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у цій справі – змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» трьох відсотків річних від простроченої суми, зменшивши їх до 572 (п`ятсот сімдесят дві) гривень 87 копійок та суми інфляційних витрат, зменшивши її до 1968 (тисяча дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 08 копійок. 
В інший частині рішення суду залишити без змін.
Всього стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» 22128 (двадцять дві тисячі сто двадцять вісім) гривень 68 копійок.
Компенсувати Концерну «Міські теплові мережі» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 1677 (тисяча шістсот сімдесят сім) гривень 15 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 01 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: