ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 р.	Справа № 520/24454/23	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 р. (постановлену суддею   Супрун Ю.О.) по справі № 520/24454/23
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України                 
          про визнання протиправною та скасування постанови,

                                                            ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративними позовом до  Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила: визнати незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження № 38662946 від 11.08.2013 р., такою що суперечить вимогам рішення ЄСзПЛ № 11770/03 від 06.06.2013 р. в частині нарахування пені за несвоєчасне виконання судового рішення та скасувати вказану постанову головного державного виконавця Рекашової А.Н.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору  відмовлено;  позовну заяву ОСОБА_1 залишено без  руху та позивачці надано строк для усунення недоліків адміністративного позову шляхом надання до суду: належним чином оформлену позовну заяву (в 2-х екземплярах) із уточненням заявлених позовних вимог, шляхом їх конкретизації; оригінал платіжного документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 р. адміністративний позов повернуто позивачці, оскільки нею  не усунуті недоліки позовної заяви. 
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 р. та направити  справу на розгляд до суду першої інстанції у іншому складі суду; постановити  окрему ухвалу стосовно судді дій   ОСОБА_2 , які мають  ознаки злочину, передбаченого  ч. 4 ст. 382 Кримінального кодексу України - недодержання  суддею висновку Конституційного  Суду України, а саме, визнання  пенсії доходом, а не  соціальною виплатою. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянтка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального  та процесуального права, а саме:  Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
У судове засідання учасники справи  своїх представників не направили, про дату, час і місце судового  засідання повідомлені своєчасно та належним чином, апелянтка просила розгляд  справи проводити за її відсутності. 
Згідно із ч. 4 ст. 229, ч. 2  ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою в судове  засідання  всіх учасників справи, фіксування судового засідання  за допомогою технічного запису не здійснювалося.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка  у визначений судом строк не виконала вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та не усунула недоліки позову.
Суд апеляційної   інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних   підстав. 
Згідно  із  ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України,  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.
Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Тобто, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст. ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:  розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або  позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Згідно  із  ч. ч. 1, 3 ст. 169  Кодексу адміністративного судочинства України суддя,  суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.
Позовна заява повертається позивачеві, якщо  позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк (п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд апеляційної інстанції  зазначає, що    право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до правової позиції, викладеної в рішеннях Європейського Суду з прав людини  від 13.01.2000 р. по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28.10.1998 р. по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії",  надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми може призвести до позбавлення заявників права доступу до суду і завадити розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики  Європейського суду з прав людини ", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику  Суду як джерело права.
Тобто, повернення позовної заяви з формальних підстав унеможливлює доступ позивачки до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Як вбачається із заяви   ОСОБА_1 про звільнення  її від сплати судового збору,  позивачка посилається на те, що відповідно до довідки Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області про доходи № 7932049176698915 від 03.01.2023  р. у 2022  році вона отримувала лише пенсію,  та  за рік отримала  всього 23832 грн.,  іншого доходу не мала.
Оскільки судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали надмірно формально розтлумачено норму процесуального закону, суд апеляційної інстанції  вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому  задоволенню, а ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 р. скасуванню, оскільки судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним законодавством не передбачено  право суду апеляційної інстанції визначати склад   суду першої інстанції, який буде розглядати справу після    скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви та направлення  справи до суду для продовження розгляду. 
Щодо вимоги апелянтки про винесення окремої ухвали відносно судді Харківського окружного адміністративного суду   ОСОБА_3  суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити в задоволенні цієї вимоги з наступних підстав.. 
Згідно із ст. 324 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст. 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 6, 8  ст. 249 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати.
Тобто, окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду адміністративного позову порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Аналіз  вищевказаних норм законодавства вказує, що постановлення  окремої ухвали це право суду, а не обов`язок.
Керуючись ст. ст. 242, 243,  249, 250, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 по справі № 520/24454/23  скасувати.
Справу № 440/9616/21 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич