КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №761/25088/20                                                                                   Головуючий у І інстанції - Мальцев Д.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/15399/2023                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
05 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно у порядку спадкування, - 
 
установив:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно у порядку спадкування.
Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є дітьми ОСОБА_7 .
05 травня 2004 року ОСОБА_7 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, в тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів своїм дітям ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному, що підтверджується заповітом від 05 травня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом п`ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11 березня 2020 року.
Позивачам стало відомо, що ОСОБА_3 після відкриття спадщини, незаконно відчужила квартиру, що знаходилася у спільній сумісній власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
Частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності становить: частину квартири АДРЕСА_1 .
Враховуючи те, що спірна квартира №20 є об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_3 не мала права самостійно розпоряджатися квартирою, що увійшла до складу спадщини, а тому, договір купівлі-продажу №1190 від 17 лютого 2020 року, підлягає визнанню недійсним в цілому.
Оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана і зареєстрована за ОСОБА_3 в період шлюбу 15 листопада 2018 року, вона є частиною спільної сумісної власності подружжя, а тому і частиною спадкового майна ОСОБА_7 .
А отже, його діти, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , мають право на визнання в порядку спадкування за заповітом право власності на частку квартири АДРЕСА_1 кожному з них.
Просили суд, визнати, що частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності становила частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та громадянином Ірану ОСОБА_5 посвідчений ПН КМНО Василенком О.А. та зареєстрований за №1190.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за громадянкою ОСОБА_10 в порядку спадкування за заповітом право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року в задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.
21 серпня 2023 року від ОСОБА_3  до суду першої інстанції надійшла заява, відповідно до якої остання просила прийняти додаткове рішення щодо правничої допомоги, а саме: стягнути пропорційно з відповідачів суму понесених судових витрат: з ОСОБА_1 суму в розмірі 20710 грн.; з ОСОБА_9 суму в розмірі 20710 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу, в якій посилались на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачі зазначили, що шлюб між померлим ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено 29 квітня 2016 року, квартира АДРЕСА_1 набута у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказують, що померлий надавав згоду дружині на укладення договору про передачу прав члена кооперативу від 27 грудня 2016 року, він зазначив що як чоловік немає майнових претензій до його укладання, а тому стає очевидним, що такий договір укладався в інтересах сім`ї, а майно набуте на його підставі є спільною сумісною власністю (згода одного із подружжя не надається, якщо майно є особистою приватною власністю).
Зазначають, що договір №1 про пайову участь в ОК «Ясногірський К» і розподіл персоніфікованого пайового сертифікату від 26 грудня 2014 року та договір №1/3 про передачу прав члена кооперативу від 27 грудня 2016 року, на підставі яких зареєстровано право власності на квартиру, за своєю правовою природою не є договором дарування нерухомого майна.
Вказують, що суд першої інстанції дійшовши висновку, що ОСОБА_3 набула квартиру безоплатно, суд належним чином не мотивував своє рішення, оскільки з однієї сторони зазначив що майно отримано безоплатно, а з іншої - не визначив правову природу укладених відповідачем договорів, на підставі яких остання зареєструвала право на квартиру.
Наголошують, що такий договір укладався в інтересах сім`ї та все майно, отримане на підставі такого договору є спільним майном подружжя.
Просили суд, апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, про часткове задоволення позовних вимог.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та громадянином Ірану ОСОБА_5 посвідчений ПН КМНО Василенком О.А. та зареєстрований за №1190.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за громадянкою ОСОБА_10 в порядку спадкування за заповітом право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначила, що додаткове рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що акт виконаних робіт з адвокатом Драчуком Ю.П., платіжка, договір між сторонами, фізична присутність на суді адвоката, все це є належним і допустимим доказом.
Належними і допустимими доказами вартості надання професійної правничої допомоги їй адвокатом Титаренко О.В. є безпосередня присутність адвоката на засіданнях, платіжки про сплату ОСОБА_11 гонорару, де вказана і сума і підстави, наявність договору між сторонами.
Також, належними і допустимими доказами є документи надані на підтвердження отримання правничої допомоги від АО «Альянс Консалтинг Груп», а саме: договір, квитанція про оплату, рахунок та акт виконаних робіт, з деталізованими описами видів та обсягів робіт.
Крім того, ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_9 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року, в обґрунтування доводів якого зазначила, що договір, який підписав ОСОБА_7 27 грудня 2016 рок, яким дає згоду на передачу прав члена кооперативу ОСОБА_12 на квартири договором №1 від 26 грудня 2014 року є по своїй суті договором або дарування або пожертви, що в своїй нотаріальній заяві підтверджує учасник правовідносин договору «Про передачу прав члена кооперативу» 1/3 від 27 грудня 2016 року ОСОБА_12 .
Зазначає, що суть це не змінює, бо чи то пожертва, чи то дарування - це надання товару, услуги, предмету, тощо без мотиву отримання прибутку.
Отже, винагорода в обмін на зазначену послугу не передбачається.
Іншими словами, це акт добровільного дарування чогось іншій особі.
ОСОБА_7 , який був її чоловіком не є стороною у цьому договорі і від своїх прав у майбутньому він відмовився в односторонньому договорі, який він підписав в той же день 27 грудня 2016 року.
Вказує, що відсутні підстави вважати оспорюване майно спільною власністю подружжя, позивачі не надали суду доказів, щодо наявності в померлого ОСОБА_7 прав стосовно оспорюваного майна.
Крім того, ОСОБА_7 не був членом кооперативу, а своєю заявою підтвердив, що ніяких претензій зі свого боку не має.
Зазначає, що право позивачів на спадкування не визнано, згідно постанови державного нотаріуса, якою відмовлено позивачам у видачі свідоцтва на право на спадщину.
Просила суд, залишити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_9 подали відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року, в обґрунтування доводів якого зазначили, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідач у порушення вимог 137 ЦПК України не надала до суду докази щодо вартості робіт, обсягу наданих послуг (детальний опис наданих послуг та прайс-лист визначений договором), що свідчить про відсутність підстав для стягнення витрат.
Із квитанції, яка надана відповідачем, вбачається, що вона оплачує послуги згідно договору та додаткової угоди №1, в той же час акт виконаних робіт від 23 травня 2023 року та деталізований розрахунок наданої правової допомоги сформовано на підставі іншої угоди - додаткової угоди №2, проте такі додаткові угоди суду надано не було, що позбавляє можливість суду та сторону встановити вартість послуг та перевірити чи вірно здійснено розрахунок витрат.
Вказують, що відповідач не робила жодної заяви про понесення витрат, пов`язаних із розглядом справи, ні усних, ні письмових, що підтверджується фіксацією судових засідань.
Наголошують, що ОСОБА_3 вводить суд апеляційної інстанції в оману, що нібито вона заявляла про витрати, пов`язані з розглядом справи (проїзд, ксерокопії, тощо), оскільки на засіданні від 15 серпня 2023 року вона озвучувала виключно про витрати на професійну правничу допомогу, які очікує понести.
Просили суд, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року залишити без змін.
В судовому засіданні представник ОСОБА_13 - ОСОБА_14 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року просила скасувати.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_9 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є дітьми ОСОБА_7 ..
05 травня 2004 року ОСОБА_7 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, в тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів своїм дітям ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному, що підтверджується заповітом від 05 травня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р.
29 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11 березня 2020 року.
24 січня 2020 року Державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. відкрила спадкову справу №65402776.
18 березня 2020 року син померлого ОСОБА_1 звернувся до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 донька померлого ОСОБА_4 також звернулася до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
В подальшому позивачі звернулися до державного нотаріуса Гриценко О.В. із зверненням про вчинення нотаріальних дій та із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину.
Однак, Державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. відмовила позивачам у видачі свідоцтва та вчиненні інших нотаріальних дій, обґрунтовуючи відмову тим, що ОСОБА_3 звернулася до суду про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним.
Також, позивачам стало відомо, що ОСОБА_3 після відкриття спадщини, незаконно відчужила квартиру, що знаходилася у спільній сумісній власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
Так, 17 лютого 2020 року між ОСОБА_3 (Продавець) та громадянкою Ірану ОСОБА_5 , (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1190, за умовами якого Продавець передає, а Покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Вказана квартира придбана подружжям 15 листопада 2018 року та раніше зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 (номер запису про право власності: 28952251).
Так, як шлюб між померлим ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено 29 квітня 2016 року, квартира АДРЕСА_1 набута у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частка померлого ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності становить: частини квартири АДРЕСА_1 .
У свою чергу, ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом має право на: частини квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно, ОСОБА_6 як спадкоємець за заповітом також має право на: частину квартири АДРЕСА_1 .
29 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб, про що Святошинським районним в місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис №331 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .
За домовленістю з керівництвом ОК «Ясногірський К», асоційований член кооперативу ОСОБА_12 передав ОСОБА_3 частину своїх майнових прав та зобов`язання на пайові внески, а саме: пай по квартирам (будівельні адреси) №1к 9, поверх 3 секція №2 загальною площею 42,07 кв.м. та №1к 7, поверх 3 секція №2 загальною площею 46,26 кв.м. у АДРЕСА_4 .
Про передачу прав члена кооперативу 27 грудня 2016 року між Обслуговуючим кооперативом «Ясногірський К» в особі голови кооперативу Караман Є.Ю., ОСОБА_15 та ОСОБА_12 був укладений нотаріально посвідчений договір №1/3.
Відповідно до умов вказаного договору, член кооперативу ОСОБА_12 передав ОСОБА_3 свої права та обов`язки, а ОСОБА_3 , відповідно, набула права та обов`язки члена кооперативу. 
За цим договором ОСОБА_3 набула майнові права та зобов`язання на пайові внески по квартирам за (будівельні адреси) №1к9, поверх 3 секція №2 загальною площею 42,07 кв.м та №1к7, поверх 3 секція №2 загальною площею 46.26 кв.м у АДРЕСА_4 .
В пункті 4 зазначеного договору окремо вказано, що всі майнові права передані ОСОБА_3 безоплатно.
Як зазначено у Довідці ОК «Будмаш 9», який безпосередньо став правонаступником ОК «Ясногорський К», на момент підписання Договору №1\3 про передачу прав члена кооперативу ОК «Ясногорський К» від 27 грудня 2016 року стан будівництва був не завершений та реєстрація майнових прав була неможлива.
Ухвалюючи судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира набута ОСОБА_3 на безоплатній основі, вказане майно не є спільним майном подружжя, та, відповідно, не є спадковим майном після смерті ОСОБА_7 .
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, суд першої інстанції також зауважив, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що договір купівлі-продажу квартири  від 17 лютого 2020 року укладений між ОСОБА_3 та громадянкою Ірану ОСОБА_5 є недійсним, що спірне майно є спільним майном подружжя, та, відповідно, входить до складу спадкової маси після померлого ОСОБА_7 .
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і узгоджуються із нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Згідно із частинами 1, 3 ст.15 ЗУ «Про власність» № 697-ХІІ від 07 лютого 1991 року, який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, член житлового-житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно; громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.
У п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» вказано, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 ЗУ «Про власність», набувають права власності на квартиру.
З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 ЗУ «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. 
Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.
Статтею 57 СК України передбачено, що майно набуте в шлюбі може бути визнане особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України та ч.6 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 
Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Крім того, згідно із положеннями ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. 
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом.
Також, згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
В силу частин 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України ,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, саме власникові належить повноваження розпорядження його майном.
Згідно із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Як роз`яснено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. 
У цьому разі суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. 
Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.
Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 155 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц зазначила: «При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. 
Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). 
В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). 
Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. 
Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому».
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Так, згідно з ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 
Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. 
Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За змістом статті 11 ЦК України ,цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти (п. 7.1).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті) (п. 7.2).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. 
Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права (п. 7.3).
Частиною 3 ст. 203 ЦК України, передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (п. 7.4.)
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину (п.7.6).
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли (п. 7.7.).
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (п. 7.21.).
Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (п. 7.22.).
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду констатує, шо у випадку оспорювання самого Факту укладення правочину, такий Факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (п. 7.26.).
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 висловлено правову позицію, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна (п. 6).
Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
При цьому, як передбачено у п.216 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, провадиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцю.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Відповідно до вимог ст. 68 вказаного Закону, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Відповідну правову позицію висловив ВС у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №227/3750/19.
Таким чином оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку.
Відповідно до пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04), будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. 
У рішенні Європейського суд з прав людини від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Європейський суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. 
Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам».
Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (п. 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду.
Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_3 в особисту приватну власність, при цьому майно було надано їй ОСОБА_12 безоплатно, що підтверджується п. 4 договору №1/3 про передачу прав члена кооперативу від 07 грудня 2016 року.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Також, 17 лютого 2020 року між ОСОБА_3 (Продавець) та громадянкою Ірану ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1190, за умовами якого Продавець передає, а Покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, згідно п. 6, 7 Договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2020, Продавець стверджує, що прав щодо квартири у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. 
ОСОБА_3 надано належні, допустимі, достовірні та достатні в розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України докази, на підтвердження того, що майно набуто нею на безоплатній основі, вказане майно не є спільним майном подружжя, та, відповідно, не є спадковим майном після смерті ОСОБА_7 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що вищезазначений договір купівлі-продажу квартири є недійсним, що спірне майно є спільним майном подружжя, та, відповідно, входить до складу спадкової маси після померлого ОСОБА_7 .
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Разом з тим, щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року, то апеляційний суд зазначає наступне.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач зазначила, що нею було подано до суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення, щодо стягнення судових витрат  на правничу допомогу, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження понесених витрат за правову допомогу, надану адвокатами Драчук Ю.П., Титаренко О.В., відповідач не надала суду доказів щодо умов та порядку обчислення гонорару та деталізований опис наданих послуг (акт виконаних робіт, розрахунок витрат тощо). 
Разом з тим, щодо надання послуг АО «Альянс Консалтинг Груп», то відповідачем не надано доказів щодо умов та порядку обчислення гонорару (відсутні додаткові угоди, на які міститься посилання в актах).
Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку - позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Також, у свої апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про стягнення коштів за її пересування містом, недоотриманий прибуток, поштові відправлення, витрати на друк документів, витрати на судовий збір для отримання аудіозапису та технічного запису засідань.
З цього приводу  колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що витрачений час на дорогу відповідача, опущена вигода, друк документів та поштові квитанції не є витратами на професійну правничу допомогу. 
Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Так, Верховним Судом неодноразово наголошувалося (зокрема в ухвалі №9901/264/19), що до жодного з видів правничої допомоги не можуть бути віднесені випадки, що не передбачені статтями 1, 19 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Зокрема, мова йде про оформлення копій та час, витрачений на виїзд до клієнта та підписання ним документів.
Відповідно, вказані види роботи не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.
Також, Верховний Суду у постанові № 560/9332/22 від 27 липня 2023 року наголошував, що прибуття до суду та очікування початку судового засідання не передбачають використання адвокатом спеціальних знань або навичок. Відповідно, вказаний час не може бути оплачений як час надання правничої допомоги.
При цьому, Верховний суд висловив свою позицію стосовно підтвердження витрат на правову допомогу у своєму рішенні від 27 липня 2021 року по справі №671/1957/20 та зазначив, що відсутність актів виконаних робіт, актів приймання-передачі наданих послуг у матеріалах справи, унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу. Також, слід ураховувати, що наведений в договорі про надання правничої допомоги перелік послуг і квитанція до прибуткового касового ордеру не є доказом щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_3 не спростовує висновків суду першої інстанції, що заява про стягнення судових витрат не підтверджена належними та допустимими доказами.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Згідно ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку, прийшов до правильного висновку про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно у порядку спадкування, а також про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат.
Доводи апеляційних скарг, щодо незаконності і необґрунтованості судових рішень, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права висновків суду першої інстанції не спростовують на законність і обґрунтованість судових рішень не впливають.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року залишити без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови  складений 11 грудня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба