Номер провадження: 22-ц/813/6567/23 
Справа № 523/10161/20
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Драгомерецького М.М.,
        за участю:
        секретаря         Козлової В.А.,
        представника ДКВ ОМР – Коюди М.А.,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - Звєзділіної-Полішко Анастасії Дмитрівни на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Бузовського В.В., у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», третя особа: Одеська міська рада, про визнання договору іпотеки недійсним, 
      встановив:

07.04.2020 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі – ДКВ ОМР) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , АТ «Райффайзен Банк» (далі – Банк), третя особа: Одеська міська рада (далі – ОМР), та змінивши підстави позову, просив визнати недійсним договір іпотеки від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффазен Банк Аваль», в особі начальника Десятого Одеського відділення дирекції ВАТ «Райффазен Банк Аваль», посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. (т.1, а.с.3-7, 84-90)
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що територіальній громаді м. Одеси в особі ОМР належить на праві власності нежитлове приміщення у буд. АДРЕСА_1 , площею 86,7 кв.м (загальною площею даної будівлі 244,2 кв.м). Вказане нежитлове приміщення є об`єктом права комунальної власності (т.1, а.с.11).
Окреме, нежитлове приміщення першого поверху у буд. АДРЕСА_1 , загальною площею 86,7 кв.м було зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності від 10.09.2007 року та рішення Виконавчого комітету ОМР від 08.02.2007 року № 20 (т.1, а.с.10 - 12).
На виконання розпорядження міського голови від 29.12.2006 року № 1649-01 року, вказане приміщення на підставі договору оренди від 29.12.2006 року було передано Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (далі – Представництво УКВ ОМР) в оренду ТОВ «Узберіжжя-Інформ».

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.06.2006 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру у буд. АДРЕСА_1 , площею 86, 7 кв.м. На підставі даного рішення за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності у КП «ОМБТІ та РОН» на кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 89, 9 кв.м.
В подальшому, а саме 17.03.2007 року ОСОБА_2 подарував вище вказане приміщення ОСОБА_3 . Договір дарування кв. АДРЕСА_2 , площею 89,9 кв.м, був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів.
16.04.2007 року на підставі договору дарування за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності у КП «ОМБТІ та РОН» за реєстраційним номером 18078286.
На підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2007 року ОСОБА_3 продала вище вказане приміщення ОСОБА_1 . Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів (т.1, а.с.16).

05.09.2007 року між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» в особі начальника Десятого Одеського відділення дирекції ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно у вигляді кв. АДРЕСА_2 (т.1, а.с.59-61).
Разом з тим, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.12.2007 року заочне рішення суду від 22.06.2006 року, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на кв. АДРЕСА_2 , площею 86, 7 кв.м, було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 3 ч.1 ст.207 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2008 року по справі № 2-5314/08, в якому були встановлені зазначені обставини, за позовними вимогами Представництва УКВ ОМР визнано вищевказаний договір дарування від 17.03.2007 року кв. АДРЕСА_3 , недійсним та зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не перешкоджати Представництву УКВ ОМР в користуванні приміщенням, яке розташоване в АДРЕСА_1 . Рішення набрало чинності 03.03.2009 року (т.1, а.с.13).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2010 року по справі № 2-928/10 позовні вимоги Представництва УКВ ОМР задоволено, а саме: витребувано у ОСОБА_1 із чужого незаконного володіння нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 89,9 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 21.12.2010 року (т.1, а.с.14).

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 під час укладення іпотечного договору не мала необхідний обсяг правомочностей власника спірного нерухомого майна, позивач просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року позов Департаменту УКВ ОМР було задоволено.
Визнано недійсним договір іпотеки від 05.09.2007 року укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффазен Банк Аваль», в особі начальника Десятого Одеського відділення дирекції ВАТ «Райффазен Банк Аваль», посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., реєстровий №11116.
Стягнуто з ОСОБА_1 та Банка в рівних частинах з кожного на користь Департаменту УКВ ОМР сплачений судовий збір у розмірі 2 102,00 грн., а саме по 1 051,00 грн. з кожного (т.2, а.с.58-60).

В апеляційній скарзі представник Банку - Звєзділіна-Полішко А.Д. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.66-72).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про розгляд справи за участю представника позивача ДКВ ОМР - Коюди М.А., за відсутності інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.112-116,120,123).
Крім того, відповідачка ОСОБА_1 зареєстрованою у м. Одесі та Одеської області не значиться, що підтверджується довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області від 08.09.2023 року (т.2, а.с.118-119).
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.
З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Одеським апеляційним судом 14.09.2023 року було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про слухання справи 01.11.2023 року, о 16 год. 00 хв., що в сенсі ст. 128 ЦПК України є належним повідомлення (т.2, а.с.120).
Колегією суддів також враховано клопотання представника Банку Звєзділіної- ОСОБА_4 про слухання справи за відсутності представника Банку (т.2, а.с.124-127).

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває в проваджені апеляційного суду більше трьох місяців (т.2, а.с.103), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, за участю представника ДКВ ОМР – Коюди М.А., у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне приміщення належало територіальній громаді м. Одеси в особі ОМР та вибуло з володіння її власника поза його волею (т.2, а.с.58-60).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Так, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.
Частиною 3 цієї статті визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З матеріалів справи вбачається, що нежитлове приміщення першого поверху у буд. АДРЕСА_1 , площею 86,7 кв.м (загальною площею даної будівлі 244,2 кв.м) на підставі свідоцтва про право власності Одеської міської ради від 04.07.2001 року, оформленим на нежитлову будівлю в цілому, загальною площею 244,2 кв.м, яке було видане на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.04.2001 року № 301, належить територіальній громаді м. Одеси в особі ОМР і є об`єктом права комунальної власності (т.1, а.с.11).
Окремо, нежитлове приміщення першого поверху у буд. АДРЕСА_1 , загальною площею 86,7 кв.м було зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності від 10.09.2007 року та рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 08.02.2007 року № 20 (т.1, а.с.10 -12).
29.12.2006 року між Представництвом УКВ ОМР, у віданні якого перебувало дане приміщення, та ТОВ «Узберіжжя-Інформ» в особі директора, був укладений договір оренди вказаного приміщення для розміщення складу продовольчих товарів строком до 01.12.2007 року. 
В свою чергу, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.06.2006 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру   АДРЕСА_2 , площею 86, 7 кв.м. На підставі даного рішення за ОСОБА_2 було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» право власності на кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 89, 9 кв.м.
17.03.2007 року ОСОБА_2 , як власник вказаного приміщення, подарував вище вказане приміщення ОСОБА_3 . Договір дарування кв. АДРЕСА_2 , площею 89,9 кв.м, був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів (т.1, а.с.13).
16.04.2007 року на підставі договору дарування за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності у КП «ОМБТІ та РОН» за реєстраційним номером 18078286.
05.09.2007 року ОСОБА_3 продала вище вказане приміщення ОСОБА_1 . Договір купівлі-продажу кв.  АДРЕСА_2 , площею 89,9 кв.м, був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів (т.1, а.с.16).

05.09.2007 року між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» в особі начальника Десятого Одеського відділення дирекції ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно у вигляді кв. АДРЕСА_2 (т.1, а.с.59-61).
12.12.2007 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси заочне рішення суду, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , площею 86, 7 кв.м, було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 3 ч.1 ст.207 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2008 року по справі № 2-5314/08, яким вищевказані обставини і були встановлені, позовні вимоги Представництва УКВ ОМР задоволено, визнано недійсним договір дарування від 17.03.2007 року кв. АДРЕСА_3 , та зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не перешкоджати Представництву УКВ ОМР в користуванні приміщенням, яке розташоване в АДРЕСА_1 . Рішення набрало чинності 03.03.2009 року (т.1, а.с.13).
Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2010 року у цивільній справі № 2-928/10 позовні вимоги Представництва УКВ ОМР задоволено, витребувано у ОСОБА_1 із чужого незаконного володіння нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 89,9 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 21.12.2010 року (т.1, а.с.14).

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 власником спірного приміщення не був, зокрема набув право власності на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано, а його позов було залишено без розгляду. Отже, спірне майно вибуло поза волею його власника - територіальної громади м. Одеси в особі ОМР. 
Зазначені обставини свідчать також про незаконність набрання права власності на вказане спірне приміщення ОСОБА_3 в порядку дарування, про що було ухвалено судове рішення від 18 грудня 2008 року (т.1, а.с.13) і про що йшлося вище, і як наслідок – ОСОБА_3 не мала права відчужувати дане спірне приміщення по договору купівлі-продажу відповідачу по даній справі ОСОБА_1 , про що також було ухвалено судове рішення від 07 грудня 2010 року (т.1, а.с.14) і про що також було вказано вище.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не набула права власності на кв. АДРЕСА_2 .

Разом з тим, за змістом ст. ст. 572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 583 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем може бути власник майна.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав вже є підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації таких прав.
У разі визнання договору іпотеки недійсним, підлягають скасуванню й записи у державному реєстрі, які були внесені на підставі недійсного договору.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 надала спірне приміщення в іпотеку, право власності на яке скасовано судовим рішенням, що набрало чинності, та, укладаючи з Банком договір іпотеки, не мала правових підстав розпоряджатися спірним майном та передавати його в іпотеку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору іпотеки від 05.09.2007 року, як такого, що суперечить ч.ч. 1,2 ст. 203 ЦК України.

Крім викладеного, слід зазначити, що колегія суддів також не приймає до уваги посилання представника Банку в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, виходячи з таких підстав.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.ст.256,257 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення пов`язанні із позбавленням права володіння. 
Власник має право вимагати захисту свого права від свободи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду із негаторним позовом.
Предметом негаторного позову є вимога вододіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
З огляду на викладене, оскільки наявність обтяження спірного приміщення іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, позов у даній справі є негаторним, оскільки спрямований на усунення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, а відтак на позовні вимоги у даній справі позовна давність не поширюється.
Аналогічна правова позиція викладена у постанову касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020 року, справа № 911/1659/19.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 13.11.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

                                                       Р.Д. Громік

                                                       М.М. Драгомерецький