ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                     
 
22 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 643/352/20
провадження № 61-5435св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,   
   
учасники справи:
 
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова                        від 02 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Довготько Т. М., та постанову Харківського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з 21 лютого 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року.
02 травня 2010 року він взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти                у розмірі 120 000,00 дол. США на придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а також будівництво будинку на цій земельній ділянці, про що складено відповідну розписку.
13 травня 2010 року, тобто під час шлюбу, ними придбана зазначена земельна ділянка.
У 2012 році на вказаній земельній ділянці був побудований будинок та відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2012 року він визнаний власником вказаного будинку.
Вказував на те, що вони мали намір продати зазначений будинок та отримати дохід з його продажу.
02 січня 2013 року він взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі                                    20 000,00 дол. США на придбання квартири, про що також складено відповідну розписку.
25 січня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_2 .
У зв`язку з тим, що у нього та відповідача не було можливості віддати борг за вказаними договорами позики, 29 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення суми боргу за договорами позики.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2018 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 02 травня 2010 року у розмірі 3 146 280,00 грн та за договором позики від 02 січня 2013 року     у розмірі 498 161,00 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору у сумі                   8 000 грн, а всього 3 652 441,00 грн.
ОСОБА_2 була третьою особою у вказаній справі, з рішенням суду погодилась, з вимогами про визнання договорів позики недійсними до суду не зверталась.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 61, 65 СК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 1 826 200,00 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати правову допомогу  у розмірі 5 000,00 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що договори позики були укладені в інтересах сім`ї та отримані у борг грошових коштів були використані для задоволення потреб сім`ї. Крім того, позивач не надав доказів того, що відповідач надавала згоду на укладення таких договорів.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року  залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу                   у розмірі 6 000,00 грн.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,  в якій, посилаючись на порушення судами матеріального права та норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що грошові кошти за борговими розписками не було використано в інтересах сім`ї, не врахували, що відповідач не оспорювала договори позики.
Також суди помилково посилались на необхідність отримання згоди одним із подружжя на укладення договору позики, оскільки для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду              від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц (провадження                                       № 61-33048св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2021 року ОСОБА_2 в особі адвоката Царьова Р. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а також стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2022 року зупинено касаційне провадження у справі № 643/352/20 (провадження № 61-5435св21) до закінчення перегляду                 в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи                                           № 756/8056/19-ц (провадження № 14-94цс21).
 
Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 11 жовтня 2023 року          у справі № 756/8056/19-ц (провадження № 14-94цс21).
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року поновлено касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 травня 2010 року ОСОБА_1 взяв у своєї матері ОСОБА_3 у борг грошові кошти         в сумі 120 000,00 дол. США, що еквівалентно 960 000,00 грн згідно з курсом Національного банку України на травень 2010 року, для придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та наступного будівництва садового будинку для продажу, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2015 року, про що склав розписку.
 
02 січня 2013 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі                              20 000 дол. США, що еквівалентно 160 000,00 грн згідно з курсом Національного банку України на січень 2013 року, для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , які зобов`язався повернути до 31 грудня 2016 року, про що також склав розписку.
 
Станом на час укладення договору позики від 02 травня 2010 року та договору позики від 02 січня 2013 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі                      з ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року.
 
У встановлений строк ОСОБА_1 свого зобов`язання перед ОСОБА_3 не виконав, грошові кошти не повернув.
 
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2018 року            у справі № 641/8101/17, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 146 280,00 грн за договором позики від 02 травня 2010 року, та                      498 161,00 грн за договором позики від 02 січня 2013 року, а всього 3 652 441,00 грн. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого     з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
 
Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого           з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 травня 2018 року              у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.                    Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня                       2013 року у справі  № 6-55цс13.
 
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що договори позики, які укладені між позивачем та його матір`ю ОСОБА_3 , укладено позивачем в інтересах його сім`ї, а грошові кошти, отримані позивачем за договорами позики, були витрачені за погодженням дружини ОСОБА_2 та використані в інтересах їх сім`ї.
 
За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми боргу за договором позики у розмірі 1 826 200,00 грн.
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками судів щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Щодо клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Царьова Р. В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції
 
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Царьов Р. В. просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції в сумі 3 000,00 грн.
 
На підтвердження зазначених витрат заявник надав: договір про надання правової (правничої) допомоги від 31 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 і адвокатом Царьовим Р. В.; додаткову угоду № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 31 травня 2021 року; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової (правничої) допомоги адвокатом від 09 червня 2021 року; квитанцію від 31 травня 2021 року про сплату ОСОБА_2 адвокату Царьову Р. В. коштів у розмірі 3 000,00 грн; ордер та свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Частиною першою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані                 з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
Згідно з частинами першою-третьою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду                            від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
 
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Проаналізувавши вищенаведений відзив на касаційну скаргу, а також додані до нього документи, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі                3000,00 грн, що є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
 
При цьому позивач, який подав касаційну скаргу, не звернувся до Верховного Суду з клопотанням про зменшення заявлених представником ОСОБА_2 - адвокатом Царьовим Р. В. до відшкодування витрат на правничу допомогу,                             не спростував їх розмір та не довів неспівмірність цих витрат критеріям, встановленим у частині четвертій статті 137 ЦПК України, що унеможливлює вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження      № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).
 
Керуючись статтями 133, 137, 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2       3 000,00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець