ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/14700/21                                                                      

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Єжелі А.О.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року, суддя Панченко Н.Д., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№35)" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№35)", в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (35)» щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за сім повних календарних років служби у розмірі 22 812 грн;
- зобов`язати Державну установу «Білоцерківська виправна колонія (35)» (код ЄДРПОУ: 08563665, адреса: 09109, Київська область, м. Біла Церква, вул. Василя Симоненка, 16) нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за сім повних календарних років служби у розмірі 22  812 грн.
Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до правил, встановлених статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити адміністративний позов.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є ветераном війни учасником бойових дій (п.19 статті 6), що підтверджується посвідченням НОМЕР_2 , видане Управлінням персоналу штабу військової частини № НОМЕР_3 .
Наказом начальника Білоцерківської виправної колонії (№ 35) «По особовому складу» від 21 травня 2012 року № 25 о/с ОСОБА_1  з 21 травня 2012 року зараховано на посаду молодшого інспектора відділу нагляду  і безпеки.
Наказом начальника Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№ 35) «Про звільнення» від 30 січня 2020 року № 13/ОС-20 ОСОБА_1 звільнено зі служби відповідно до частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
За час роботи з 21 травня 2012 року до 30 січня 2020 року ОСОБА_1 займав посади: молодшого інспектора відділу нагляду  і безпеки (наказ від 01 серпня 2012 року № 41 о/с), психолога відділу соціально-виховної та психологічної роботи (накази від 09 жовтня 2012 року № 86 о/с та від 16.06.2017 року № 51 о/с-пр), начальника відділення соціально-психологічної служби  відділу соціально-виховної та психологічної роботи (наказ від  29.10.2018 року № 139 о/с-пр).
Таким чином, на день звільнення зі служби за власним бажанням календарна вислуга років ОСОБА_1 становила 07 років 08 місяців 09 днів..
Проте, позивач вважає, що вказана вислуга в пільговому обчисленні становить 10 років 03 місяці та 02 дні.
14 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)» із заявою щодо нарахування  та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25%  місячного грошового забезпечення  за 7 календарних років служби.
Листом від 27 жовтня 2021 року № 22-57-21/І-54 відповідач зазначив, що вислуга позивача становить 07 років 08 місяців 09 днів, а тому відповідачем було  здійснено всі необхідні виплати, передбачені чинним законодавством України.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Згідно зі статтею 102 Закону України «Про Національну поліцію від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ (далі - Закон № 580-VIII) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом  визначає Закон України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII; в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною другою  статті 9 Закону № 2262-XII  особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають  вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Абзацом четвертим пункту 10  постанови кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» від 17 липня 1992 року № 393   визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення  за кожний повний календарний рік служби.
Водночас, колегія судідв зазначає, що в  цілях  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів).
  Для призначення пенсій за вислугу років за  Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Порядку №393.
Правова позиція була висловлена у подібній справі Верховним Судом у постанові в  справі №480/4241/18 від  14 квітня 2021 року.
Зокрема, Верховний Суд вказав, що  таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги.  Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах та лише для призначення пенсії, оскільки завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за  Законом №2262-ХІІ.
Окрім того, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики Верховний Суд в складі Судової палати Касаційного адміністративного суду відступив від висновків щодо застосування норм права у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі №161/4876/17, від 15.08.2019 у справі №281/459/17, від 27.03.2020 у справі №569/727/17 та інших, у яких Верховний Суд дійшов висновку про неможливість пільгового обчислення вислуги років та невідповідності в цій частині Порядку №393  Закону №2262-ХІІ.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що для отримання позивачем одноразової грошової допомоги під час його звільнення зі служби за власним бажанням необхідна вислуга 10 років і більше.  При цьому, ці роки мають бути календарними.
Матеріалами справи встановлено, що на момент звільнення за власним бажанням календарна вислуга років позивача становила 07 років 08 місяців 09 днів, а отже  відповідач правомірно не здійснив йому виплату одноразової грошової допомоги  при звільненні у розмірі 25%  місячного грошового забезпечення  за 7 календарних років служби.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.