УХВАЛА

04 грудня 2023 року 
м. Київ

справа №320/14328/21
адміністративне провадження № К/990/35469/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 320/14328/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

УСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області (далі - відповідач, ГУ НП у Київській області), яким просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Київській області від 09 вересня 2021 року № 235-о/с в частині звільнення позивача з посади начальника відділення поліції № 2 Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області та призначення на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу ювенальної превенції управління превентивної діяльності;
- визнати протиправним та скасувати п. 5 наказу ГУ НП в Київській області від 23 вересня 2021 року № 420 в частині застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді - звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Київській області від 08 жовтня 021 року № 264о/с про звільнення позивача зі служби в поліції;
- зобов`язати ГУ НП в Київській області поновити позивача на посаду начальника відділення поліції № 2 Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області;
- стягнути з ГУ НП в Київській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2021 року до дня поновлення на роботі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП в Київській області від 09 вересня 2021 року № 235-о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділення поліції № 2 Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області та призначення на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу ювенальної превенції управління превентивної діяльності. Визнано протиправним та скасовано п. 5 наказу ГУ НП в Київській області від 23 вересня 2021 року № 420 в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП в Київській області від 08 жовтня 2021 № 264о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. Зобов`язано ГУ НП в Київській області поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділення поліції № 2 Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області з 09 жовтня 2021 року. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділення поліції № 2 Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області з 09 жовтня 2021 року. Зобов`язано ГУ НП в Київській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 жовтня 2021 року до дня винесення рішення суду 27 березня 2023 року.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ГУ НП у Київській області задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року змінено в резолютивній частині, виклавши сьомий абзац в наступній редакції: "Стягнути з ГУ НП в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 271 191,50 грн". В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року залишено без змін.
Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ГУ НП в Київській області звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, з підстав недотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Заявникові надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, а також документу про доплату судового збору в установленому законом розмірі.
17 листопада 2023 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надано платіжну інструкцію від 10 листопада 2023 року № 20539 про сплату судового збору в розмірі 5791,85 грн.
Також, 17 листопада 2023 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла уточнена касаційна скарга на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 320/14328/21.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
В уточненій касаційній скарзі скаржник повторно посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 420/5192/18, від 31 жовтня 2019 року у справі №826/9858/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 816/604/17, від 02 жовтня 2018 року у справі №       815/4463/17, від 21 вересня 2018 року у справі № 824/227/17-а.
Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судами попередніх інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищевказаних постановах Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Як слідує з оскаржуваних судових рішень, спір у цій справі виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача звільнено з посади начальника відділення поліції № 2 Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області та призначено на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу ювенальної превенції управління превентивної діяльності. При цьому, судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивач скоїв дисциплінарний проступок, чим порушив вимог ст. 3, 8, 11, 18, 64 Закону України "Про Національну поліцію", ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, пп. 1 п. 6 розділу І, п.1 розділу ІІІ Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2017 року № 757, абз. 2 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року № 848 "Про впорядкування використання легкових автомобілів бюджетними установами та організаціями" та Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року № 1179, які виразилися у виїзді на службовому автомобілі без проходження передрейсового інструктажу, не проставленні відповідної відмітки про такий виїзд у "Книзі виїзду та повернення службових транспортних засобів" ВП № 2 Фастівського РУП ГУНП в Київській області, використання зазначеного автомобіля не у службових цілях, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, яка набула значного суспільного резонансу та зниження рівня авторитету поліції серед населення та до псування службового майна.
Натомість у справі № 420/5192/18 предметом оскарження був наказ відповідача, яким позивача було звільнено із займаної посади та переведено на нерівнозначну посаду в іншу місцевість без згоди позивач, де суд касаційної інстанції наголосив на необхідності дотримання вимог частини першої статті 32 КЗпП України при вирішенні питання про переміщення поліцейського в іншу місцевість.
Спір у справі № 816/604/17 виник у зв`язку зі звільненням позивача зі служби в органах Національної поліції за вчинення правопорушення, яке полягало в отриманні неправомірної вигоди за сприяння у закритті кримінального провадження. Службовому розслідуванню щодо позивача передував факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄДРСР, що власне і спонукало провести за цим фактом розслідування.
У справі № 826/9858/18 спір виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача оголошено догану.
У постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №815/4463/17 спір виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача звільнено зі служби, де судом касаційної інстанції висловлено позицію про те, що відсутність кримінального або адміністративного притягнення до відповідальності позивача не спростовує наявності в його діях дисциплінарного проступку, за який, в порядку Дисциплінарного статуту, відповідач має право застосовувати такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з органів Національної поліції.
У справі № 824/227/17-а спір виник у зв`язку із звільненням поліцейського із займаних посад за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 420/5192/18, №826/9858/18, № 816/604/17, №       815/4463/17, № 824/227/17-а не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.
Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Крім того, за правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
У цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про розгляд її за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд зазначає, що посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження на підставі підпунктів "а-г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що справа № 320/14328/21 розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження скаржнику потрібно обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, зокрема зазначити про наявність одного з випадків визначених підпунктами "а-г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 08 листопада 2023 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судових рішень.
Зазначене дає підстави вважати, що встановлений судом строк для усунення недоліків касаційної скарги закінчено, проте виявлені недоліки скаржником не усунуто.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України, до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Згідно з пунктом першим частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до частини сьомої статті 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.
Суд роз`яснює скаржнику, що відповідно до положень частини восьмої статті 169 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 332, 355 КАС України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 320/14328/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді 	 Л.О. Єресько  	
          	 А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов