УХВАЛА
 
20 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/13210/19
провадження № 61-17815ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, відшкодування шкоди та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до з даним позовом, в якому просила: визнати недійсним договір від 12 квітня 2016 року № УЖ/Р2-1/12/04/16 на надання житлово-комунальних послуг, що укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 2» (далі - ТзОВ «Рада 2») та ОСОБА_1 з моменту його укладення; визнати недійсним договір про надання послуг від 12 квітня 2016 року № К/Р2-2/12/04/16, що укладений між ТзОВ «Рада 2» та ОСОБА_1 з моменту його укладення; стягнути з ТзОВ «Рада 2»  на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 99 583 грн; стягнути з ТзОВ «Рада 2» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 98 927 грн; зобов`язати ТзОВ «Рада 2» усунути усі порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, що виявлені Дарницьким районним управлінням ГУ ДСНС України в м. Києві відповідно до приписів від 21 червня 2019 року № 381 та від 05 березня 2019 року № 170, а також управлінням з надзвичайних ситуацій у Дарницькому районі ГУ ДСНС України в м. Києві відповідно до припису від 30 жовтня 2015 року № 275, привести внутрішні та зовнішні комунікації у працездатний стан, усунити несправності інженерного обладнання, що порушують умови нормальної експлуатації будинку та несуть загрозу життю та майну ОСОБА_1 та інших мешканців; зобов`язати ТзОВ «Рада 2» надати ОСОБА_1 ключі від електролічильника, технічний паспорт на електролічильник ключі від поштової скриньки, ключі від домофону та допоміжних приміщень, перепустки на вхід та ключі від пристрою пропуску у будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ТзОВ «Рада 2» надати ОСОБА_1 інформацію щодо структури тарифів, копії актів виконаних робіт по утриманню будинку, копії паспортів, журнали обслуговування та утримування ліфтів, сертифікатів відповідності на ліфти, що експлуатуються у будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ТзОВ «Рада 2» демонтувати камери відеоспостереження та рекламні стенди у ліфтах (не передбачених виробником ліфтових кабін), розташованих у будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ТзОВ «Рада 2» на користь ОСОБА_1 фактично понесені судові витрати.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року змінено в частині мотивування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору про надання житлово-комунальних послуг від 12 квітня 2016 року № УЖ/Р2-1/12/04/16 та договору про надання послуг від 12 квітня 2016 року № К/Р2-2/12/04/16, що укладено між ТзОВ «Рада 2» та ОСОБА_1 й викладено в редакції цієї постанови. Скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 ключі від електролічильника, технічний паспорт на електролічильник, ключі від поштової скриньки, ключі від домофону та ключі від пристрою пропуску у будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 й ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язано ТзОВ «Рада 2» надати ОСОБА_1 ключі від електролічильника, технічний паспорт на електролічильник, ключі від поштової скриньки, ключі від домофону та ключі від пристрою пропуску у будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
У грудні 2023 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить зазначені судові рішення у незадоволеній частині скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її вимоги.  
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням наступного.
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є  джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:                                                  1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування;                         3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу незначної складності.
 
При цьому згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України справа не відноситься до тієї категорії справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про незначну складність справи. 
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Предметом позову у цій справі, окрім вимог немайнового характеру, є майнові вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 198 510 грн, яка станом на 01 січня 2023 року, не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*250=671 000), тому у розумінні ЦПК України ця справа є справою з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи               від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року                                                 та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури                 у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Суди першої та апеляційної інстанцій вирішили спір за результатами встановлення обставин справи та оцінки доказів наданих сторонами, а доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом.
 
Натомість встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Заявник мав можливість доводити свої заперечення проти позову в судах двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення цього спору.
 
Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження відповідають Конституції України.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення цього спору, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
 
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої                                    статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої                               статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, відшкодування шкоди та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                   О. В. Білоконь
 
                                                                                               Н. Ю. Сакара