Справа №757/61570/21-ц                                                                                                              Головуючий в суді І інстанції Ільєва Т. Г.
Провадження № 22-ц/824/4963/2023                                                                                             Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 листопада 2023 року                                                                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Медведчук Д.Ю., 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суд міста Києва від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що народний депутат України ОСОБА_1 активно веде офіційний верифікований канал на відеохостингу YouTube під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 в якому постійно викладає відеоролики зі своєю участю, в тому числі у форматі монологів на політичні теми.
27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 виставив відеоролик (ІНФОРМАЦІЯ_6) під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », зміст якого порочить його честь гідність та ділову репутацію.
Зокрема, ОСОБА_3 заявив наступне:
«ІНФОРМАЦІЯ_7».
Станом на 08 листопада 2021 року (10 днів з дня публікації відеоролику) Публікацію від 27 жовтня 2021 року, розміщену на YouTube каналі «ІНФОРМАЦІЯ_1», подивилися більше 119 тисяч осіб. В даному відеоролику відповідач фактично звинуватив його у продажі державних посад в 2019-2020 роках.
Вважав, що ОСОБА_3 внаслідок поширення на своїй офіційній сторінці на YouTube каналі «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6 широкому колу осіб, наведеної вище недостовірної та образливої інформації, яка по факту зводиться до того, що відповідач фактично звинуватив його у продажі державних посад в 2019-2020 роках, порушив його особисті права на повагу до гідності і честі, та на недоторканість його ділової репутації, оскільки така інформація є в першу чергу неправдивою, вигаданою, надуманою; публікація не містить жодних доказів, обґрунтувань або посилань на факти, що могли б підтвердити слова відповідача; дана Публікація спотворила та принизила його перед очима громадськості та суспільства; дані судження важко назвати оціночними, оскільки вони були стверджувальними; такі судження породили сумніви щодо дотримання позивачем норм кримінального закону, моральних засад та законодавчих вимог при виконанні ним службових обов`язків. Висловлювання відповідача паплюжать його честь, гідність та підривають ділову репутацію.
Представник позивача вказував, що поширена інформація стосується саме ОСОБА_5 . При цьому, із зазначеної сторінки ОСОБА_6 у YouTube, його сторінок в інших соціальних мережах, наприклад Facebook, вбачається, що він багато уваги приділяє діяльності ОСОБА_5 та його брата керівника Офісу Президента України ОСОБА_4.
Позивач жодним чином не заперечує своїх родинних зав`язків із керівником Офісу Президента України ОСОБА_7 . Відтак, жодних сумнівів, що, поширена відповідачем недостовірна інформація стосується саме його немає, ОСОБА_3 в зазначеному відеоролику чітко звертається до ОСОБА_8 та згадує його рідного брата ОСОБА_5 .
Відповідач у публікації від 27 жовтня 2021 року заявляє, що « ІНФОРМАЦІЯ_8», що не є достовірною інформацією та не підкріплено жодними доказами. Із самого посту не убачається жодної підтвердженої інформації про те, що ОСОБА_9 , який і є рідним братом ОСОБА_8 , у будь-який спосіб продавав посади у державних органах, а відповідач якимось чином припинив це.
Також, вказує, що висловлювання відповідача щодо дій позивача є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості. Дії, про які заявляє відповідач підпадають під ознаки кримінально караного діяння, що, у свою чергу, виключає віднесення його слів про позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність.
Відповідач фактично вказує на вчинення ОСОБА_10 злочинних корупційних дій, що не підтверджується жодними даними. При цьому, заява відповідача про корупційну змову ОСОБА_5 з його братом ОСОБА_7 , викладена у публікаціях таким чином, що жодного сумніву у її правдивості у пересічного громадянина виникнути не може, незважаючи на її неправдивість.
Висловлювання відповідача містять конкретні звинувачення позивача у вчиненні ним корупційних правопорушень, що є кримінально караними діяннями; характер висловлювання, а саме використання мовно-стилістичних засобів у тексті публікації, жодним чином не схожий на власне оціночне судження, що виключає можливість застосувати захищені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та деякими рішеннями Європейського суду з прав людини (наприклад, у справі Lingens v. Auslriа від 08 липня 1986 року) поняття «оціночного судження» та/або так звані межі допустимої критики щодо політика.
Більше того, недостовірна інформація, поширена у відео, відзнятому самим ОСОБА_11 , та свідомо ним викладеному на каналі YouTube. 
Представник позивача вказує, що така інформація поширена не випадково у інтерв`ю або якомусь виступі, це, на його думку чітке відзняте відео, яке направлене на донесення інформації до певного кола осіб. У той же час жодного доказу на підкріплення своїх слів відповідач до відео сюжету не додає, а лише вказує, що ним було опубліковано якісь відео.
Тобто, заявлена позивачем у спірній публікації інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить посилання на обставини, як такі, що реально існують та зафіксовані на певних відеозаписах. Проте, відповідач не доводить достовірність цієї інформації, водночас позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, не має не знятої чи не погашеної судимості.
Наведене у сукупності не залишає жодного сумніву, що висловлювання відповідача містять конкретні звинувачення позивача у вчиненні ним корупційних правопорушень, що є кримінально караними діяннями. При цьому, характер висловлювання, а саме використання мовно-стилістичних засобів у тексті публікації, жодним чином не схожий на власне оціночне судження, а посилання на відеозаписи лише підкріплюють доводи позивача про фактичність поданої інформації.
Тобто, стверджуючи, що позивач вчинював корупційні дії щодо «продажу» посад у держаних органах, відповідач фактично звинувачує його у вчиненні корупційних дій, за які законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Заяви ОСОБА_6 у публікаціях та відео розміщених на його офіційній сторінці каналу Youtube за адресою ІНФОРМАЦІЯ_9 відносно ОСОБА_5 є обвинуваченням останнього у вчиненні корупційних кримінальних правопорушеннях, які можна перевірити на істинність і спростувати. За таких умов, публічне звинувачення позивача, без наявності відносно нього обвинувального вироку, є неправдивою інформацією, що порочить честь та гідність позивача і підриває його ділову репутацію. Жодних доказів щодо поширеної інформації відповідач не навів.
Висловлювання ОСОБА_6 на своїй сторінці каналу YouTube відносно брата ОСОБА_8 , тобто позивача, щодо вчинення корупційних дій з приводу «продажу» посад в державних органах є недостовірною інформацією, яка не відповідає дійсності. У свою чергу поширення такої інформації ОСОБА_11 на його офіційній сторінці каналу YouTube посягає на немайнові блага ОСОБА_5 , що захищені Конституцією України - честь, гідність та ділову репутацію.
Відповідач, своїми висловлюваннями у публікаціях розміщених на його офіційній сторінці каналу ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно ОСОБА_5 , які, як свідчать наведені вище обставини, є фактичними твердженнями ОСОБА_6 , та необґрунтованими звинуваченнями позивача, порушив його право на повагу до його честі та гідності, а також посягнув на його ділову репутацію.
У свою чергу, професійна діяльність позивача жодним чином не пов`язана із будь-якими діями, внаслідок яких він може продавати державні посади або іншим чином впливати на призначення посад державного значення. Більше того, сам ОСОБА_9 не займає жодної державної або політичної посади.
Позивач має певний авторитет у своєму колі спілкування та має певну повагу у суспільстві, тобто здобув собі певну позитивну ділову репутацію та честь. Разом із тим, будь-яка негативна суспільна оцінка позивача, яка може з`явитися внаслідок поширення відносно нього негативної та недостовірної інформації, паплюжить його честь та впливає на його ділову репутацію. Більше того, ОСОБА_3 поєднує діяльність ОСОБА_5 із його рідним братом ОСОБА_7 та вказує, що вони спільно займаються корупційною діяльністю. Разом із тим є недопустимий проєціювати політичну діяльність одного брата на діяльність іншого брата.
З урахуванням наведеного, позивач вважав, що повним та достатнім поновленням його прав буде визнання, поширеної ОСОБА_11 інформації відносно ОСОБА_5 недостовірною та зобов`язати спростувати недостовірну Інформацію, що була поширена на офіційній сторінці каналу ОСОБА_13 , шляхом розміщення відеоролику із записом спростування.
Окрім цього, представник позивача вказував, що позивачу було завдано моральну шкоду, оскільки таке поширення відповідачем недостовірної інформації відбулося шляхом її розповсюдження в мережі Інтернет та є доступним для великої кількості осіб. Позивач просить суд врахувати, що негативна інформація про нього також була поширена, окрім інших людей, серед членів його родини, друзів, знайомих, колег, які були неприємно вражені даними відомостями.
Позивач вважає, що відшкодування на його користь моральної шкоди у розмірі 1 гривні є співмірною його витратам і моральним стражданням.
Відтак, з врахуванням зазначеного, просив суд визнати недостовірною інформацію та такою, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену на сторінці Народного депутата України ОСОБА_1 на його офіційній сторінці відеохостингу YouTube у публікації від 27 жовтня 2021 року під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 а саме:
« ІНФОРМАЦІЯ_8».
Зобов`язати ОСОБА_1 протягом десяти днів з моменту набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати, поширену ним інформацію відносно ОСОБА_2 , шляхом розміщення на своїй сторінці у YouTube відеоролику з озвученим текстом наступного змісту:
«ІНФОРМАЦІЯ_10» та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1 (одну) гривню.
Рішенням Печерського районного суд міста Києва від 01 грудня 2022 року позов  задоволено.
Визнано недостовірною інформацію та такою, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 поширену на сторінці Народного депутата України ОСОБА_1 на його офіційній сторінці відеохостингу YouTube у публікації від 27 жовтня 2021 року під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 а саме:
« ІНФОРМАЦІЯ_11.».
Зобов`язано ОСОБА_1 протягом десяти днів з моменту набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати, поширену ним інформацію відносно ОСОБА_2 , шляхом розміщення на своїй сторінці у YouTube відеоролику з озвученим текстом наступного змісту:
«ІНФОРМАЦІЯ_10».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1 (одну) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 086  грн.
Не погоджуючись із вказаним рішення, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивач просить спростувати інтерпретацію, тобто суб`єктивне сприйняття ним інформації, розміщеної ОСОБА_11 27 жовтня 2021 року на своєму каналі YouTube у відеоролику під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_12», що є критикою та оцінкою дій публічної особи - голови Офісу Президента.
Вказує, що інформація викладена у відеозверненні ОСОБА_6 є оціночним судженням стосовно призначення Офісом Президента на ключові державні посади осіб, не через їх ділові та професійні якості, а через зв`язки та знайомства, що є предметом розслідування у кримінальних провадженнях, які мають значний суспільний резонанс, а відтак не підлягає спростуванню, оскільки у ньому відсутні фактичні дані, які можуть бути перевірені судом на предмет правдивості та достовірності.
Зазначає, що весь відеоролик та подана у ньому інформація не стосується безпосередньо позивача, оскільки його ім`я та прізвище взагалі не згадується, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що спростування має здійснюватись саме у такий спосіб не відповідає способу поширення такої інформації.
Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує про  те, що факт того, що під братом ОСОБА_14 у контексті спірного відео мається на увазі саме позивач є загальновідомим та визнається сторонами, а відтак не підлягає доказуванню, у спірному відео відповідач звинувачує позивача у вчиненні злочину, що виключає віднесення такого висловлювання до оціночних суджень, тому вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем стосовно позивача було поширено інформацію, яка не відповідає дійсності і спростовуються матеріалами справи, поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, а відповідач не довів достовірність поширеної інформації або того, що це лише є оціночними судженнями, а відтак така інформація підлягає спростуванню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 поширив на своєму каналі на відеохостингу YouTube відеоролик (ІНФОРМАЦІЯ_6) під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Зокрема, ОСОБА_3 в даному відеоролику заявив наступне:
«ІНФОРМАЦІЯ_13».
Станом на 08 листопада 2021 року (10 днів з дня публікації відеоролику) Публікацію від 27 жовтня 2021 року, розміщену на YouTube каналі «ІНФОРМАЦІЯ_1», подивилися більше 119 тисяч осіб.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.
Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).
Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Частиною першою статті 201 Цивільного кодексу України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
За правилами статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).
Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
Так, у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18 (провадження № 61-8123св19) Верховний Суд вказав, що судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У своїй практиці Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47).
Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
При цьому ЄСПЛ зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року у справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року у справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).
Європейський суд з прав людини констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmerv. Germany. 54, 56, Nestakv. Slovakia, 88-89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (Ismoilovand Othersv. Russia,     № 2947/06 від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати у контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania). Ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Allenet de Ribemont v. Frence від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41).
При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (рішення у справі «Дактарас проти Литви», від 24 листопада 2000 року).
Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» ( рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 6 жовтня 2015 року)
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свободи вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суд з прав людини щодо різниці між «оціночним судженням»» та «фактів». Так у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словачиини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, які і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав ( Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n.43,   ECHR 2001-11).
Так, відповідно до ч.1 ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством».
Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 Цивільного кодексу України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.
Відповідно до п.4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка   ґрунтується   на   відповідності   її   діянь   (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні   нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ч.ч.1, 3 ст.100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі ( в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу е вважається письмовим доказом.
Частинами 1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до ч. 7 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.
Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спротування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася   недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.
За змістом статті 32 Конституції України кожному гарантується право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Пленум №4) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
За приписами статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач на своєму YouTube каналі поширив інформацію відносно позивача, який не є публічною особою, не займає жодної державної або політичної посади, яка набула значного розголосу в українському суспільстві, жваво обговорювалась на всіх телеканалах, у засобах масової інформації, в соціальних мережах, дана інформація поширена у відео, відзнятому самим ОСОБА_11 , та свідомо ним викладеному на його каналі YouTube, а також, з наданого відео чітко вбачається, що навіть пересічному громадянину зрозуміло про яку особу йдеться мова, тобто про позивача, при цьому жодного доказу на підкріплення своїх слів відповідач до відеосюжету не додає.
Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що твердження відповідача щодо позивача, висловлені у зазначеному відео формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації, крім цього, відповідачем не доведено, що поширена інформація є такою, яка відноситься до оціночних суджень чи критичних зауважень, тому позивач має право на спростування цієї недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що дана інформація є інтерпретацією сказаного на відео, та є критикою і оцінкою дій публічної особи - голови Офісу Президента, оскільки вона стосується саме позивача, який не займає жодної державної або політичної посади.
Верховний Суд України у п. 19 Постанови Пленуму №1 від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Таким чином, твердження апелянта про те, що інформація викладена у його відеозверненні не підлягає спростуванню, оскільки на відео відсутні фактичні дані, які можуть бути перевірені судом на предмет правдивості та достовірності, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що звинувачення у вчиненні позивачем злочинів можуть бути перевірені відповідними правоохоронними органами, що виключає можливість віднесення таких висловів до оціночних суджень.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 червня 2019 року у справі №727/8388/17, від 23 грудня 2020 року у справі №484/2781/19-ц, від 21 січня 2021 року у справі №914/371/19, від 23 грудня 2020 року у справі №484/2781/19-ц, від 18 березня 2021 року у справі №161/4098/18, від 13 жовтня 2021 року у справі №923/1379/20.
Також, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на законі доводи апелянта щодо неналежного способу захисту порушеного права, позаяк спростування відповідачем недостовірної інформації має відбуватися саме шляхом розміщення на своїй сторінці на YouTube відеоролику з озвученим текстом наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_10» у такий самий спосіб, в який ця інформація була поширена, і саме таким чином буде відновлено порушене право позивача. 
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суд міста Києва від 01 грудня 2022 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                     Судді: