Справа № 165/2541/22 	Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1031/23  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
07 листопада 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Киці С. І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 вересня 2023 року,
                                         В С Т А Н О В И В:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 12 вересня 2022 року у справі № 165/3322/19 відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. Строк додаткового покарання ОСОБА_2 ухвалено обчислювати з часу набрання вироком законної сили. Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі фінансового управління Виконавчого комітету Нововолинської міської ради до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фінансового управління Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області 6 993 грн 52 коп. на відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, шляхом зарахування на рахунок бюджету Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області.
Так вироком суду встановлено, що відповідач ОСОБА_2 03 жовтня 2019 року, близько 09 год. 50 хв. у м. Нововолинську, керуючи автомобілем марки «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху по автодорозі сполученням «Ковель-Жовква» зі сторони м. Львова в сторону м. Володимир-Волинського із двома смугами руху в вказаному напрямку, перебуваючи неподалік від ТЦ «Епіцентр-К» м. Нововолинська, що знаходиться за адресою: вул. Луцька, 8, м.Нововолинськ, Волинська область, маючи намір здійснити маневр повороту праворуч на вул. Івана Франка, з лівої крайньої смуги руху, по якій, згідно дорожньої розмітки 1.18. Правил дорожнього руху (далі – ПДР)  України у поєднанні з дорожнім знаком 5.16. ПДР України «Напрямок руху по смугах», дозволений рух лише прямо, порушуючи правила дорожнього руху, а саме: п.10.1., згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п.10.4., відповідно до якого перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою, не врахувавши дорожню обстановку, не зайнявши відповідну смугу руху, з якої дозволяється здійснення маневру повороту праворуч, яка визначена на вказаній ділянці автодороги дорожньою розміткою 1.18. ПДР України у поєднання з дорожнім знаком 5.16. ПДР України «Напрямки руху по смугах», не переконався в тому, що здійснення маневру повороту праворуч буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, та в ході здійснення вказаного маневру, з необережності, допустив зіткнення з мопедом марки «Alpha ZS50F», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , який рухався прямо в попутному напрямку на тій же смузі руху із автомобілем марки «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , тримаючись правого крайнього положення по смузі руху та не виконуючи будь-яких маневрів, внаслідок чого ОСОБА_1 впав з мопеда та отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого відламкового перелому лівої ключиці зі зміщенням; закритий перелом І ребра справа, які згідно висновку експерта № 165 від 31 жовтня 2019 року відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.
Позивач зазначав, що поніс матеріальні витрати на оплату за надання правової допомоги, оплату до слідчого та суду, оплату поштових переказів, при поданні скарг, заперечень на скарги, при зверненні до правоохоронних органів та влади. Так йому була завдана майнова шкода, яка виразилась в лікуванні у лікувальному закладі та знищенні його мопеда на якому він їхав, на адвокатів та інші витрати. Так 16 700 грн витрачено на лікування, 12 000 грн на адвокатські послуги, з них 6 000 грн на адвоката Свередюк Ю. А. та 6 000 грн на адвоката Омелянюка М. В. На ремонт мопеда ним було витрачено 3 000 грн. Вартість одягу, який був на ньому та був порваний в момент дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) становить 3 000 грн. Крім того, ним було враховано три місяці непрацездатності як моральну та іншу шкоди.
Позивач також вказував, що відповідач ОСОБА_2 майнову шкоду, яку він завдав своїми незаконними діями, йому не відшкодував. 
Крім того, неправомірними діями відповідача йому була завдана також і моральна шкода, розмір якої він оцінює в 150 000 грн. 
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь на відшкодування моральної шкоди 150 000 грн та 46 700 грн майнової шкоди.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 150 грн 76 коп. на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, 80 000 грн моральної шкоди, а також 6 000 грн понесених витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також 1 984 грн 80 коп. судового збору в дохід держави.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 . 
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у цій справі є 07 листопада 2023 року - дата складення повного судового рішення.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу - скасуванню та відмовити у їх стягненні, із залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 12 вересня 2022 року у справі №165/3322/19 відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. Строк додаткового покарання ОСОБА_2 ухвалено обчислювати з часу набрання вироком законної сили. Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі фінансового управління Виконавчого комітету Нововолинської міської ради до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фінансового управління Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області 6 993 грн 52 коп. на відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, шляхом зарахування на рахунок бюджету Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області (а.с.28-31).
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 12 вересня 2022 року щодо ОСОБА_2 скасовано, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України та на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження - закрито (а.с.68-70).
Частиною 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Вчинення відповідачем ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України підлягало доведенню стороною обвинувачення. ОСОБА_2 при розгляді кримінального провадження про обвинувачення його за ч. 1 ст. 286 КК України вину не визнав. З вироку Нововолинського міського суду Волинської області від 12 вересня 2022 року слідує, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена у судовому засіданні дослідженими доказами, суд визнав ОСОБА_2 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України (а.с.28-31). В разі незгоди ОСОБА_2 з визнанням його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначеним покаранням, оспорення мало б відбуватися в межах захисту від пред`явленого обвинувачення. Проте ОСОБА_2 при закритті кримінального провадження відносно нього за ч. 1 ст. 286 КК України Волинським апеляційним судом таким правом не скористався, не заперечив факт вчинення ним кримінального правопорушення, інкримінованого стороною обвинувачення, погодився на звільнення його від кримінальної відповідальності. Вказані обставини підтвердженні судовим рішенням, що набрало законної сили.
З огляду на наведене, суд правильно вважав, що вина відповідача ОСОБА_2 у скоєнні 03 жовтня 2019 року ДТП, внаслідок якої він керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило позивачу ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесне ушкодження, є доведеною.
Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки ч. 1 визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Так на підтвердження майнової шкоди у розмірі 9 150 грн 76 коп., що є витратами на лікування, позивач ОСОБА_1 надав копії фіскальних чеків (а.с.24-27).
Оскільки розмір майнової шкоди (витрати на лікування) у розмірі 9 150 грн 76 коп. підтверджений належними доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення шкоди у вказаному розмірі з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а також 6 000 грн на правову допомогу в кримінальному провадженні, що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи (а.с.32-35).
Разом з тим, рішення суду в частині відмови у стягненні майнової шкоди (витрати на лікування) у розмірі 7 200 грн, а також витрати на ремонт пошкодженого мопеда у розмірі 3 000 грн, не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд першої інстанції встановивши, що позивачу ОСОБА_1 внаслідок ДТП, винним у вчиненні якого є відповідач ОСОБА_2 , було завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, дійшов цілком обґрунтованого висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначити у розмірі 80 000 грн, який є співмірним із заподіяною йому шкодою.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу у вказаному розмірі, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи, обсягу, глибини та тривалості моральних страждань, яких зазнав позивач, який перебував на стаціонарному лікуванні, три місяці був непрацездатним, внаслідок ДТП, а також тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, що були потрібні для відновлення попереднього стану.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі 9 150 грн 76 коп., 6 000 грн понесених витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні, а також 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим.
У доводах апеляційної скарги представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 зазначав, що станом на дату вчинення ДТП (03 жовтня 2019 року) цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у страховика ПАТ «СК «Універсальна», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ4976626, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 є передчасними та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем у позовній заяві не наведено підстав для звернення з вимогами саме до відповідача, а не до страховика, у якого була застрахована відповідальність. Позивачем не надано жодних доказів звернення до страхової компанії та отримання рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування вказаною страховою компанією.
Проте такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення як відповідача ОСОБА_2 так і позивача ОСОБА_1 як водіїв транспортних засобів причетних до ДТП до страховиків, як це передбачено пп. 33.1.4. п. 33.1. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також докази звернення позивача як потерпілої особи до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. Крім того, на час розгляду справи сторонами по справі, як учасниками ДТП, пропущені строки повідомлення страховиків про ДТП, а як наслідок відсутність підстав для отримання страхового відшкодування.
Покликання представника відповідача в апеляційній скарзі, що ліміт відповідальності згідно договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів становить 200 000 грн за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, а позивачем не доведено, що шкоди завдано понад вказану суму, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Водночас вказані обставини не є перешкодою та не позбавляють позивача права пред`явити вимоги до відповідача, який є винуватцем у вчиненні ДТП, щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції у зазначеній частині фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника відповідача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у зазначеній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.
Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Так в матеріалах справи наявний договір № 223/22, укладений 04 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Омелянюком М. В. За вказаним договором адвокат Омелянюк М. В. уповноважується як захисник Сагача В. С. в якості свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на ведення в ВП УМВС України у Волинській області та інших органах ВС України, прокуратури, судах та інших органах всіх рівнів, з наданням йому всіх прав, передбачених КПК та отримувати і розпоряджатися речовими доказами, з правом підпису. Також в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 578 Омелянюка М. В., ордер на надання правничої (правової) допомоги, з якого не зрозуміло якій особі надається правова допомога (як особу, якій надається правова допомога так і особа, яка надає правову допомогу зазначено ОСОБА_4 ), у якій справі та на підставі якого договору про надання правової допомоги він виданий, а також квитанція до прибуткового касового ордеру № 165/332 (далі не зрозуміло) на суму 6 000 грн, сплачених ОСОБА_1 адвокату Омелянюку М. В. за написання позову (далі не зрозуміло).
Однак вказані докази не підтверджують надання адвокатом Омелянюком М. В. професійної правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 у цій справі. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо обсягу наданих адвокатом позивачу послуг та виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Ні позивачем, ані його представником не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З огляду на вказані обставини, колегія суддів доходить висновку, що у зв`язку з відсутністю доказів надання правничої допомоги адвокатом Омелянюком М. В. та відповідно понесення позивачем ОСОБА_5 у цій справі витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, у їх стягненні необхідно відмовити, що є підставою для скасування рішення суду у відповідній частині.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                    У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 гривень скасувати та у стягненні зазначених витрат на правову допомогу – відмовити.
В решті рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 вересня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: