ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 жовтня 2023 року           справа №200/2197/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/2197/23 (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.) за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Гребінківської міської ради про визнання відмови протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

                                                ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати відмову відповідача, оформлену у вигляді листа № 03-24/1173 від 15.05.2023, надати реквізити для сплати адміністративного збору як доступ до послуги, протиправною; 
- визнати протиправною відмову відповідача набрати та зареєструвати заяву позивача про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) доставлену особисто позивачем 15.05.2023 за адресою АДРЕСА_1 в ЦНАП та до відділу ведення реєстру територіальної громади, складеної позивачем за формою бланку (Додаток 8 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)), затвердженої постановою КМУ № 265 від 7 лютого 2022 року;
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в реєстрації місця проживання позивача у будинку Л-1 за адресою: АДРЕСА_2 , оформленого у вигляді листа № 03-24/1173 від 15.05.2023; 
- визнати протиправною відмову відповідача визнати житлове право та зареєструвати місце проживання позивача у житловому будинку АДРЕСА_3 територіальна громада, після введення будинку в експлуатацію 28.03.2022 шляхом реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ІУ101220330658;
- зобов`язати відповідача зареєструвати місце проживання позивача у будинку Л-1 за адресою: АДРЕСА_2 громада, з одночасним зняттям із попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування);
- стягнути з відповідача на користь позивача 500000 грн у відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначив, що 04.05.2023 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив надати реквізити для сплати і суму мита за подання заяви, зареєструвати супровідний лист до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування).
08.05.2023 відповідачем надана відповідь, що до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються документ, що підтверджує сплату адміністративного збору.
15.05.2023 позивач відвідав відділ ЦНАП Гребінківської міської ради, з документами та довіреністю на отримання послуги про реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_2 , з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). 
Проте, ЦНАП не прийняло заяву, оскільки надано не всі документи. Також начальник відділу ведення реєстру територіальної громади та реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Гребінківської міської ради повідомила позивача, що має право не готувати відповідь в письмовій формі, а може повідомити заявника усно про відмову.
Реквізити для сплати мита позивачу не надали.
15.05.2023 відповідач надіслав лист-відмову, що для забезпечення надання адміністративних послуг та дозвільних послуг необхідно звернутися особисто або через представника на підставі довіреності до адміністратора відділу ЦНАП. 
Позивачем в червні 2023 року знову направлялися письмові запити до відповідача про надіслання на електронну адресу позивача реквізитів та суми адміністративного збору.
26.07.2023 від відповідача надійшов лист, в якому повідомлено про розмір адміністративного збору за декларування місця проживання, реєстрацію місця проживання, зняття із задекларованого місця проживання, зняття із зареєстрованого місця проживання відповідно до Закону України “Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні”. 
Дії відповідача щодо відмови в реєстрації заяви позивача про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання є протиправними.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову виконавчого комітету Гребінківської міської ради в оформленні та реєстрації заяви ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідно до постанови КМУ № 265 від 07 лютого 2022 року.
Зобов`язано виконавчий комітет Гребінківської міської ради прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: Донецька область, Добропільський район, с. Октябрьське, РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо реєстрації місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідно до вимог ст. 9 Закону України “Про адміністративні послуги”.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3578, 67 гривень.
Стягнуто з виконавчого комітету Гребінківської міської ради на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 715,73 гривень.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16.08.2023 виправлено допущену описку в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року по справі № 200/2197/23 та 27-й абзац мотивувальної частини викладено в наступній редакції:
«Як зазначено позивачем у позові, 15.05.2023 року він відвідав відділ ЦНАП Гребінківської міської ради щодо отримання послуги про реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_2 , з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Однак, ЦНАП Гребінківської міської ради заяву позивача про реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) не прийнято».
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та в частині стягнення з позивача судового збору, прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що постанова КМУ від 02.03.2016 № 207 втратила чинність відповідно до постанови КМУ № 265 від 07.02.2022, тому рішення по справі виконати неможливо.
ЦНАП не має повноважень на прийняття рішень про реєстрацію місця проживання, не має права заповнювати розділи заяви, тобто ЦНАП не є органом реєстрації.
Відповідно до Закону № 1871 органом реєстрації є виконавчий комітет відповідної ради.
Як свідчать приписи п. 37 Постанови № 265 посадова особа органу реєстрації набирає заяву з використанням відповідних програмно-технічних засобів по формі, затвердженої постановою № 265, заявник повинен цю форму підписати, в кінці цієї заяви в розділі «Службові відмітки», написати та завірити рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації, якщо будуть підстави.
Відповідач так і не надав позивачу реквізити адміністративної послуги, які позивач отримав від ГУ ДКС України в Полтавській області.
Зазначене є доказом протиправної відмови відповідача в наданні реквізитів для сплати адміністративного збору.
З огляду на протиправні дії відповідача, позивач зазнав моральних страждань та приниження честі і гідності, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Суд першої інстанції протиправно відстрочив позивачу сплату судового збору без його заяви про відстрочку сплати судового збору. Позивач просив звільнити його від сплати судового збору за подання позову, а не відстрочувати його сплату.
Суд першої інстанції неправильно розрахував суму судового збору, помилково розрахувавши всі позовні вимоги як окремі, тоді як, вимоги про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії є однією позовною вимогою.
Суд першої інстанції не врахував, що за позовами про відшкодування моральної шкоди судовий збір не справляється.
Також суд першої інстанції не врахував, що позивачем подано позов в електронній формі, тому при розрахунку суми судового збору застосовується коефіцієнт 0,8, отже судовий збір становить 858,88 грн.
Відповідачем рішення суду не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 . 
Витяг з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 17 травня 2022 року свідчить, що з 14.09.1988 по 27.12.2012 проводилася реконструкція будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: Полтавська область, Лубенський район, Гребінківська територіальна громада, м. Гребінка (станом на 01.01.2021), вулиця Маяковського, 12. Строк введення об`єкта в експлуатацію 27.12.2017.
Згідно технічного паспорту реєстраційний номер TI01:1581-4695-6899-3249 та витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, за адресою: Полтавська область, Лубенський район, Гребінківська територіальна громада, м. Гребінка (станом на 01.01.2021), вулиця Маяковського, 12 розташований житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами Л-1.
04.05.2023 засобами електронної пошти позивач звернувся до виконавчого комітету Гребінківської міської ради із заявою, в якій просив надати йому реквізити для сплати і суму мита за подання заяви та зареєструвати супровідний лист до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) та в зворотному напрямку на електронну адресу надіслати копію з вхідним номером та датою реєстрації. 
15.05.2023 виконавчий комітет Гребінківської міської ради надав позивачу роз`яснення за вих. № 03-24/1173, що для забезпечення надання адміністративних послуг та дозвільних послуг при Гребінківській міській раді та її виконавчому комітеті було створено відділ “Центр надання адміністративних послуг”. Суб`єкт звернення для отримання адміністративних послуг звертається особисто або через представника а підставі довіреності до адміністратора відділу ЦНАП. Відповідно до п. 8 ст. 12 Закону України “Про адміністративні послуги” якщо адміністративні послуги надаються у центрах надання адміністративних послуг, суб`єктам надання адміністративних послуг забороняється приймати заяви, видавати суб`єктам звернення оформленні результати надання адміністративних послуг (у тому числі рішень про відмову в наданні адміністративних послуг) поза зазначеними центрами, їх територіальними підрозділами та віддаленими (у тому числі пересувними) робочими місцями, адміністраторів, крім випадків подання заяв з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг.
Вважаючи протиправною відмову відповідача від 15.05.2023 у реєстрації місця проживання, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову про визнання протиправними дій відповідача щодо не надання реквізитів для сплати адміністративного збору, виходив з того, що листом виконавчого комітету Гребінківської міської ради від 26.07.2023 позивача повідомлено про розмір адміністративного збору за декларування місця проживання, реєстрацію місця проживання, зняття із задекларованого місця проживання.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в реєстрації місця проживання позивача; про визнання протиправною відмову відповідача визнати житлове право та зареєструвати місце проживання позивача; про зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивача з одночасним зняттям із попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), - суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не розглянуто заяву позивача по суті, тому вищезазначені вимоги є передчасними.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів її спричинення.
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382 (далі – Закон № 1382) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
На підставі статті 14 Закону № 1382 рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про адміністративні послуги № 5203-VI від 06.09.2012 (далі – Закон № 5203) суб`єкт надання адміністративної послуги - орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, державний реєстратор, суб`єкт державної реєстрації, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги.
Як визначено частиною другою статті 3 Закону № 5203 надання адміністративних послуг здійснюється відповідно до Закону України «Про особливості надання публічних (електронних публічних) послуг» та цього Закону з урахуванням особливостей, визначених законами, які регулюють суспільні відносини у відповідних сферах (…).
Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг визначає Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 № 1871 (далі – Закон № 1871 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 
Згідно пункту 7 частини першої статті 2 Закону № 1871 орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи.
Згідно пункту 11 частини першої статті 2 Закону № 1871 реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.
Згідно частини першої статті 12 Закону № 5203 Центр надання адміністративних послуг - це постійно діючий робочий орган або виконавчий орган (структурний підрозділ) органу місцевого самоврядування або місцевої державної адміністрації, що зазначені у частині другій цієї статті, в якому надаються адміністративні послуги згідно з переліком, визначеним відповідно до цього Закону.
Як визначено пунктом 2 частини другої статті 12 Закону № 5203 Центри надання адміністративних послуг утворюються міською, селищною, сільською радою.
На підставі частини шостої статті 12 Закону № 5203 перелік адміністративних послуг, які надаються через центр надання адміністративних послуг, визначається органом, який прийняв рішення про утворення центру надання адміністративних послуг.
Надання адміністративних послуг, суб`єктом надання яких є відповідна рада (її виконавчі органи або посадові особи), здійснюється виключно через центр надання адміністративних послуг.
Відповідно до частини восьмої статті 12 Закону № 5203 Кабінет Міністрів України затверджує перелік адміністративних послуг органів виконавчої влади та адміністративних послуг, що надаються органами місцевого самоврядування у порядку виконання делегованих повноважень, які є обов`язковими для надання через центри надання адміністративних послуг.
Частиною десятою статті 12 Закону № 5203 визначено, що Положення про центр надання адміністративних послуг та його регламент затверджуються органом, який прийняв рішення про утворення центру. Кабінет Міністрів України затверджує примірне положення про центр надання адміністративних послуг та його регламент.
На підставі пункту 1 Примірного положення про центр надання адміністративних послуг, затвердженого постановою КМУ від 20.02.2013 № 118 (далі – Примірне положення) Центр надання адміністративних послуг (далі - центр) утворюється з метою забезпечення надання адміністративних послуг, зокрема, міською радою.
Згідно пункту 2 Примірного положення рішення щодо утворення, ліквідації або реорганізації центру як постійно діючого робочого органу або виконавчого органу (його структурного підрозділу) міської (…) ради, (…) приймається міською (…) радою (…)
На виконання пункту 2 Примірного положення рішенням 10 сесії Гребінківської міської ради 7 скликання від 17.08. 2018 № 343 затверджено «Положення про Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Гребінківської міської ради» (з урахуванням змін, внесених рішенням 20 (позачергової) сесії Гребінківської міської ради 7 скликання від 20.05.2019 № 709, далі – Положення).
Відповідно до пункту 1.1. Положення відділ «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Гребінківської міської (далі - Центр) є виконавчим органом Гребінківської міської ради і утворюється з метою забезпечення надання адміністративних та дозвільних послуг при Гребінківській міській раді та її виконавчому комітеті.
Згідно пункту 1.4 Положення Перелік адміністративних послуг, які надаються через Центр, визначається та затверджується рішенням сесії міської ради і включає адміністративні послуги, суб`єктами надання яких є виконавчі органи міської ради, та адміністративні послуги, суб`єктами надання яких є органи виконавчої влади (територіальні органи центральних органів виконавчої влади).
На підставі пункту 2.6 Положення основними завданнями ЦНАП є, зокрема, реалізація повноважень з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, формування та ведення реєстру територіальної громади.
На час виникнення спірних правовідносин механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) визначав Порядок декларування і реєстрації місця проживання, затверджений постановою КМУ від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (далі – Порядок № 265)
Як визначено пунктом 3 Порядку № 265 декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 265 особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Аналіз вищезазначених положень нормативно-правових актів свідчить, що в спірних правовідносинах органом реєстрації є саме Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Гребінківської міської ради, тому є безпідставними доводи апелянта, що ЦНАП не має повноважень щодо прийняття рішень про реєстрацію місця проживання, і, що органом реєстрації є виконком Гребінківської міської ради.
При цьому суд зазначає, що судом першої інстанції в рішенні дійсно помилково процитовані норми пунктів 11, 18 Правил, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, які на час виникнення спірних правовідносин втратили чинність.
Однак, як підставу для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 судом першої інстанції визначено норми Закону № 5203, які, як на час виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час є чинними та застосовними до спірних правовідносин, що спростовує твердження позивача про неможливість виконання судового рішення.
З огляду на чинні положення Закону № 5203 суд першої інстанції правильно визначив, що відповідачем порушено право позивача на подання заяви про реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), в зв`язку з чим зобов`язав відповідача прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 щодо реєстрації місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідно до вимог ст. 9 Закону України “Про адміністративні послуги”.
Оскільки відповідач не приймав відповідного рішення за наслідками розгляду заяви позивача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в реєстрації місця проживання позивача; визнання протиправною відмови відповідача визнати житлове право та зареєструвати місце проживання позивача; зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивача з одночасним зняттям із попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, - є передчасними та не підлягають задоволенню.
Є безпідставними доводи апелянта про ненадання відповідачем реквізитів адміністративної послуги, що є підставою для визнання протиправною відмови відповідача в наданні реквізитів для сплати адміністративної послуги, - оскільки лист виконавчого комітету Гребінківської міської ради від 26.07.2023 за вих. № 03-44/1878 свідчить, що позивача повідомлено про розмір адміністративного збору за декларування місця проживання, реєстрацію місця проживання, зняття із задекларованого місця проживання, зняття із зареєстрованого місця проживання відповідно до Закону України “Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні”.
Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.
Згідно статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди.
У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Крім того, статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Так, згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).
Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів звертає увагу, що позивач не довів і суди не встановили, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.
Виходячи з доводів скаржника, колегія суддів вважає їх недостатніми та такими, що не доводять наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, у зв`язку із чим висновок суду першої інстанції, з огляду на встановлені ним обставини, не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 в справі № 750/6330/17 щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди.
Позивач зазначає, що суддя Христофоров А.Б., в порушення приписів процесуальних норм, відмовив ОСОБА_1 в задоволенні заяви про відвід за наявності підстав для такого відводу.
Між тим, зазначені в апеляційній скарзі позивача підстави для відводу судді не є такими, що доводять неможливість судді брати участь в розгляді адміністративної справи відповідно до вимог ст. 36 КАС України.
Також суд зазначає, що наявність описок в судовому рішенні жодним чином не свідчить про підставу для відводу судді, оскільки питання виправлення описок і очевидних арифметичних помилок у судовому рішенні визначено ст. 253 КАС України.
Є безпідставними та не підтвердженими жодними належними доказами доводи позивача про підписання суддею Христофоровим А.Б. рішення не в нарадчій кімнаті.
Доводи позивача про відсутність в «Електронному суді» ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Христофорова А.Б. є безпідставними та спростовуються даними підсистеми «Електронний суд», які свідчать, що вказана ухвала доставлена в особистий кабінет позивача 31.05.2023 о 13:56 год.
Щодо доводів про звільнення від сплати судового збору суд зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи 30.05.2023 позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про звільнення від сплати судового збору, яка мотивована скрутним матеріальним становищем позивача.
Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Згідно пункту 3 частини першої статті 8 Закону Країни «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зокрема, за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Отже, вирішення питання щодо звільнення від сплати судового збору, зменшення суми судового збору, відстрочка чи розстрочка його сплати та вибір відповідного виду звільнення від сплати судового збору є правом суду.
Тобто, отримавши заяву про звільнення від сплати судового збору, суд, з огляду на предмет позову, матеріальне становище сторони, не обмежений у виборі способу зменшення належних до оплати судових витрат: чи то звільнити, чи відстрочити, чи зменшити суму судового збору.
Таким чином, є помилковими твердження позивача, що за його клопотанням про звільнення від сплати судового збору суд був зобов`язаний звільнити позивача, а не відстрочувати сплату судового збору.
Доводи позивача, що за позовами про відшкодування моральної шкоди судовий збір не справляється, спростовуються приписами пп. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», відповідно до яких ставки судового збору встановлюються у таких розмірах за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також приписами пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Щодо розрахунку суми судового збору, який підлягає стягненню з позивача за наслідками розгляду справи суд зазначає наступне.
Як свідчить мотивувальна частина рішення, суд першої інстанції, в зв`язку з частковим задоволенням позову та відстрочкою позивачу сплати судового збору, стягнув з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру в розмірі 3578,67 грн.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (…)
Згідно з частиною другою статті 133 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.
Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог:
- про визнання протиправними дій відповідача щодо не надання реквізитів для сплати адміністративного збору (одна вимога немайнового характеру);
- про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в реєстрації місця проживання позивача; про визнання протиправною відмову відповідача визнати житлове право та зареєструвати місце проживання позивача; про зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивача з одночасним зняттям із попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) (три вимоги немайнового характеру).
Суд першої інстанції розрахував судовий збір, який підлягає стягненню з позивача на користь державного бюджету, виходячи з п`яти вимог немайнового характеру, за якими ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
На підставі пунктів 2, 3, 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно пунктів 2, 3, 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Системний аналіз вищезазначених приписів Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що вимога про визнання протиправними акту, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, учинити дії або утриматися від їх учинення тощо) як наслідків протиправності акту, дії чи бездіяльності є однією вимогою».
Такий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 06.10.2020 у справі № 826/11984/16, в постанові від 16 травня 2023 року у справі № 420/9127/21.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в реєстрації місця проживання позивача; про визнання протиправною відмову відповідача визнати житлове право та зареєструвати місце проживання позивача; про зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивача з одночасним зняттям із попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), - є однією вимогою немайнового характеру, а не трьома, як помилково визначив суд першої інстанції.
Позовна заява ОСОБА_1 сформована позивачем та подана через підсистему «Електронний суд» 19.05.2023.
Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
На підставі частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб - 2684 гривні.
Таким чином, ставка судового збору за одну вимогу немайнового характеру фізичної особи складає 1073,6 грн. (2684 грн х 0,4).
ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні двох позовних вимог немайнового характеру, тому розмір судового збору, який повинен бути стягнутий з позивача на користь Державного бюджету, становить 1717,76 грн (1073,6 грн + 1073,6 грн) х 0,8 (коефіцієнт пониження).
Тому доводи позивача щодо неправильного розрахунку суми судового збору є слушними, оскільки суд першої інстанції неправильно визначив суму судового збору, яка підлягає стягненню з позивача на користь бюджету, виходячи з того, що ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні чотирьох вимог немайнового характеру.
З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми судового збору, яка підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не надає оцінки правильності рішення в тій частині, яка сторонами не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині визначення розміру судових витрат, які підлягають стягненню з позивача на користь бюджету, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення суми судового збору, яка підлягає стягненню з позивача на користь бюджету.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/2197/23 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/2197/23 – змінити.
В абзаці п`ятому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/2197/23 слова і цифри «судовий збір у розмірі 3578 (три тисячі п`ятсот сімдесят вісім) гривень 67 копійок» замінити словами і цифрами «судовий збір у розмірі 1717 (одна тисяча сімсот сімнадцять) гривень 76 копійок».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі № 200/2197/23 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 23 жовтня 2023 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 23 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя                                                                      І.Д. Компанієць

Судді                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                                          Е.Г. Казначеєв