ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 грудня 2023 року
 
м. Київ
 
справа № 602/535/22
 
провадження № 61-13391св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки і піклування Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2023 року 
у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Шевчук Г. М., Храпак Н. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки і піклування Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебувала 
з ОСОБА_2  в шлюбі, який розірвано рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2018 року. За час перебування 
у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .
 
Позивачка вказувала, що з моменту народження дитини відповідач жодного разу не бачив доньку. Після виписки з пологового будинку він не забрав її із новонародженою донькою, тому вона поїхала до батьків. Від народження жодних стосунків батько з донькою не підтримує, не піклується про дитину, не виявляє інтересу до подальшої долі доньки, не цікавиться успіхами малолітньої ОСОБА_4 , станом її здоров`я, навчанням, підготовкою до самостійного життя, не вітає її з днем народження, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкується з дитиною; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, тобто створились умови, які шкодять інтересам дитини.
 
Відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки ОСОБА_4 . Усі питання щодо виховання та медичного догляду позивачка вирішує самостійно без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні та її чоловіка ОСОБА_5 , якого малолітня ОСОБА_4 вважає своїм батьком 
і так його називає. ОСОБА_5 повністю замінив доньці батька.
 
У зв`язку з цим  ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
28 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.
 
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992,40 грн судового збору.
 
Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 належним чином не виконує своїх обов`язків щодо виховання, утримання своєї неповнолітньої дочки, з моменту народження дитини жодних стосунків з нею не підтримує, не бачив та не відвідував її, не цікавиться її навчанням та підготовкою до самостійного життя, станом здоров`я, не допомагає фінансово, не піклується про фізичний і духовний її розвиток.
 
Разом з тим суд відхилив доводи відповідача, що позивачка перешкоджає йому бачитися з дитиною, оскільки жодних доказів того, що він вживав заходів, спрямованих на забезпечення його участі у спілкуванні з дитиною, не надано. Свідки зазначили, що він після народження доньки жодного разу її не відвідав, не вітав з днем народження, взагалі не бачив її і не намагався побачити.
 
Суд не здобув доказів того, що відповідач вживав заходів, спрямованих на забезпечення його участі у спілкуванні з дитиною. В матеріалах справи немає доказів того, що позивачка чи інші особи чинили перешкоди у спілкуванні відповідача з донькою. Позовів про усунення перешкод у спілкуванні 
з дитиною, визначення порядку виховання дитини відповідач до суду не подавав.
 
Суд вказав, що самі по собі неприязні стосунки відповідача з позивачкою не перешкоджали відповідачу належним чином здійснювати свої батьківські права.
 
Сам факт заперечення проти позову, без реальних дій, на думку суду, не свідчить про наміри батька в подальшому піклуватися про доньку, надавати їй допомогу та спілкуватися з нею, а не просто рахуватися її батьком.
 
При цьому суд також вважав, що позбавлення батьківських прав буде відповідати і якнайкращим інтересам неповнолітньої, оскільки ОСОБА_4 жодного разу не бачила свого батька, не спілкувалася з ним та не знає його. Батьком вважає ОСОБА_5 , який виховує її, піклується про неї та має намір усиновити її.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лисака В. Б. задоволено.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
28 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову 
в задоволенні позову.
 
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов?язків щодо виховання дочки ОСОБА_4 .
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно їх дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною, є крайнім заходом, а вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька або матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.Уматеріалах справи немає доказів щодо злісного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо своєї доньки ОСОБА_4 .
 
Установивши, що ОСОБА_2 не втратив інтересу до участі у вихованні дочки, апеляційний суд вважав, що позивачка не довела необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, з огляду на те, що він може бути застосований 
у виняткових випадках і лише у разі доведеності винної поведінки батька 
і коли змінити таку поведінку неможливо.
 
Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, який затверджено рішенням виконавчого комітету Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області від 23 грудня 2022 року № 268, з огляду на те, що цей висновок є недостатньо обґрунтованим, неповним, здійснений без урахування характеристики та думки батька дитини, без дослідження його ставлення до виконання батьківських обов`язків. Матеріали справи не містять доказів щодо виклику ОСОБА_2 на засідання комісії.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
14 серпня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ніяк не піклується про дитину, не виявляє заінтересованість в подальшій долі доньки, не цікавиться успіхами малолітньої ОСОБА_4 , станом її здоров?я, не вітає її з днем народження, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач покладених законом на батьків обов?язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання та медичного догляду позивачка вирішує самостійно, без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки та її чоловіка ОСОБА_5 , якого малолітня 
ОСОБА_4 вважає своїм батьком. ОСОБА_5 повністю замінив 
ОСОБА_4 батька. Апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав. Заявниця вказує, що висновок апеляційного суду ґрунтується лише на аргументах ОСОБА_2 , які не підтверджені жодними доказами.
 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі 
№ 459/3411/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року поновлено 
ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2023 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали 
з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
 
30 жовтня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенняз таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2016 року, який розірвано рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2018 року (справа № 602/888/17).
 
За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .
 
Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 31 травня 2017 року у справі № 602/139/17 суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 
у твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 грн щомісяця, починаючи 
з 02 березня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на утримання позивачки в розмірі 300,00 грн щомісяця до досягнення дитиною трьох років.
 
30 червня 2022 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , 
у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».
 
Відповідно до довідки Юськовецького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів від 06 червня 2022 року № 52 ОСОБА_4 відвідує дошкільний підрозділ вказаного закладу з 01 вересня 2019 року. 3a період навчання 
у дошкільному підрозділі вихованням дитини займалася мама ОСОБА_6 . Часто дівчинку в садочок приводив вітчим ОСОБА_5 . Постійно батьківські збори, виховні заходи у дошкільному підрозділі відвідувала мама ОСОБА_6 та вітчим ОСОБА_5 . Батько ОСОБА_2 безпосередньої участі у вихованні дитини не брав, не приводив дівчинку у дошкільний підрозділ, не відвідував свята, батьківські збори.
 
Згідно з актом старости міської ради від 30 червня 2022 року ОСОБА_5 , 
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 проживають без реєстрації на 
АДРЕСА_1 , спільно ведуть домашнє господарство, виховують дитину.
 
Згідно з відповіддю на адвокатський запит про надання інформації директора Лановецького міського комунального закладу дошкільної освіти (ясел-садка) «Ромашка» від 05 липня 2022 року № 49 малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідувала заклад дошкільної освіти «Ромашка» 
з 11 квітня 2018 року до 30 липня 2019 року. Приводила до закладу, забирала з нього, цікавилася розвитком дитини, спілкувалася з педагогами її мама ОСОБА_6 . З батьком малолітньої ОСОБА_4 працівники закладу не знайомі, він не брав участі в батьківських зборах, облаштуванні закладу, не приходив на святкові ранки чи інші педагогічні заходи, ніколи не забирав і не приводив дитини.
 
Рішенням виконавчого комітету Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області від 23 грудня 2022 року № 268 затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав ОСОБА_2 щодо його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство 
і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. 
 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних 
і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися 
з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
 
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Частинами першою - четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
 
Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини 
є предметом їх основного піклування.
 
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
 
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається 
з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.
 
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 
07 серпня 1996 року, § 78).
 
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину 
з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. 
 
На підставі тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори - як кожен окремо, так і в сукупності - можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
 
З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків.
 
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ 
у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

Тобто, вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, 
у свою чергу, не є абсолютним.
 
Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, 
з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками 
і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
 
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). 
 
ЄСПЛ у рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява 
№ 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
 
У рішенні у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися.
 
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява 
№ 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини 
у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У рішенні від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що 
в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які могли б завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини мають, залежно від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.
 
Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що на перше місце суд ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
 
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки, бажає спілкуватися та бачитися з дитиною, не втратив інтересу до участі у вихованні доньки та має намір на відновлення відносин з нею, дійшов правильного висновку про те, що така поведінка відповідача дає підстави вважати, що він не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки із донькою, а позбавлення його батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.
 
Встановивши відсутність фактів злісного нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо малолітньої доньки, врахувавши бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що він активно заперечує проти позбавлення батьківських прав, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.
 
З урахуванням встановлених обставин справи, поведінки обох батьків малолітньої особи, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з батьками та збереження зав`язків з ними обома, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що є крайнім (винятковим) заходом впливу. 
 
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 409/1537/17 (провадження № 61-5639св23).
 
Разом з цим апеляційний суд обґрунтовано попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов?язків щодо виховання дочки ОСОБА_4 .
 
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь 
у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися 
з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі 
№ 559/1215/19-ц (провадження № 61-8348св22) зазначено, що «висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися 
з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору, оскільки орган опіки та піклування має повноваження встановлювати відомості, одержані 
у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні тощо».
 
Тернопільський апеляційний суд правильно не погодився з висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки цейвисновок є недостатньо обґрунтованим, неповним, здійснений без урахування характеристики та думки батька дитини, без дослідження його ставлення до виконання батьківських обов`язків, та має рекомендаційний характер.
 
Аргументи заявника про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, зробленим у справах, зазначених у касаційній скарзі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Інші аргументи, наведені у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, і їм надано належну правову оцінку.
 
Суд враховує, що як, неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

У зв?язку з вищевикладеним Верховний Суд констатує, що аргументи, викладені у касаційній скарзі, є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а отже, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 березня 2023 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов