ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року 
м. Київ
справа № 560/13552/21
адміністративне провадження № К/990/9202/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Мельник-Томенко Ж.М., Жука А.В.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №560/13552/21
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області 
про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Задачіна Олександра Анатолійовича 
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року (головуючий суддя: Шевчук О.П.)
і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року (головуючий суддя: Сторчак В.Ю., судді: Матохнюк Д.Б., Граб Л.С.).

ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі - «ГУ НП в Хмельницькій області»), в якому просив:
- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУ НП в Хмельницькій області №274о/с від 8 вересня 2021 року «Про особовий склад», згідно якого підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 цього Закону (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України), з 8 вересня 2021 року;
- поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області з 8 вересня 2021 року;
- стягнути з ГУ НП в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 8 вересня 2021 року на дату ухвалення судом рішення про поновлення ОСОБА_1 на службі.
Позов обґрунтований тим, що наказ начальника ГУ НП в Хмельницькій області №274о/с від 8 вересня 2021 року виданий під час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 . Позивач зауважує, що про цю обставину відповідач був обізнаний, отримавши довідку №31 КП «Хмельницький міський центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Хмельницької міської ради від 7 вересня 2021 року, а саме щодо тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у період з 7 вересня 2021 року до 16 вересня 2021 року.
До того ж, позивач зауважує, що оскаржуваний наказ роботодавець видав на підставі попереднього наказу про його звільнення від 14 червня 2018 року №164о/с і постанови Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18. Проте, місячний строк виконання дисциплінарного стягнення у виді звільнення минув, як і минув трирічний термін дії дисциплінарного стягнення.
Насамкінець, позивач стверджує, що наказом від 14 червня 2018 року №164о/с його звільнили з посади заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області. Поновивши ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено за рішенням суду, з 8 листопада 2019 року його перемістили на іншу посаду - заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського відділу поліції ГУ НП у Хмельницькій області, звільнивши з попередньої посади. А оскаржуваним у межах цієї справи наказом його звільнили з нової посади - заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського відділу поліції ГУ НП у Хмельницькій області, про яку у наказі від 14 червня 2018 року №164о/с взагалі не йшлось.
Додатково зазначає, що 21 січня 2021 року подавав до відповідача рапорт з проханням звільнити його на підставі рішення медичної комісії про непридатність до служби і який роботодавець, за твердженням позивача, наразі так належно і не розглянув.
Тож, на переконання позивача, ГУ НП в Хмельницькій області порушило вимоги частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), згідно якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Вважаючи свої трудові права порушеними, позивач звернувся до суду із цим позовом задля їхнього захисту та відновлення.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що першочергово ОСОБА_1 було звільнено зі служби наказом №164 о/с «По особовому складу» від 14 червня 2018 року за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення).
Проте, цей наказ позивач оскаржив у судовому порядку і за наслідками розгляду судової справи №2240/2329/18 судові інстанції ухвалили різні рішення. Так, суд першої інстанції рішенням від 27 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив, тоді як суд апеляційної інстанції постановою від 14 лютого 2019 року це рішення окружного суду скасував і ухвалив нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнив, встановивши незаконність наказу №164 о/с від 14 червня 2018 року про його звільнення з посади. 
З урахуванням того, що постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття,  ГУ НП в Хмельницькій області було зобов`язано виконати її і поновити ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено. Тож, ГУ НП в Хмельницькій області на виконання рішення апеляційного суду поновило ОСОБА_1 на службі в поліції наказом ГУНП в Хмельницькій області №54 о/с від 15 лютого 2019 року, а наказом №222 від 18 лютого 2019 року скасувало наказ ГУ НП в Хмельницькій області від 14 червня 2018 року №1062 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з органів Національної поліції.
Між тим, Верховний Суд постановою від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18 постанову апеляційного суду скасував і залишив в силі рішення суду першої інстанції, тобто підтвердив законність звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі наказу №164 о/с від 14 червня 2018 року.
Тож, на виконання наказу ГУНП в Хмельницькій області від 14 червня 2018 року №1062, постанови Верховного Суду у від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18, відповідач видав наказ №274 о/с від 8 вересня 2021 року, яким відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) звільнив ОСОБА_1 зі служби, з 8 вересня 2021 року.
Покликання позивача на те, що оскаржуваний наказ був виданий відповідачем у період тимчасової непрацездатності позивача, суди попередніх інстанцій відхилили, зазначивши, що правова підстава для звільнення ОСОБА_1 існувала задовго до обставини його тимчасової непрацездатності, тому порушень у цьому аспекті не встановили.
До того ж, суди попередніх інстанцій зауважили, що відповідач звертався до суду із заявою про поворот виконання рішення апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 2240/2329/18, проте в ухвалі Хмельницького окружного адміністративного суду від 3 червня 2021 року, якою відмовлено ГУНП в Хмельницькій області у задоволені вказаної заяви, суд зазначив, що з часу прийняття рішення Верховним Судом - 25 червня 2020 року, на думку суду першої інстанції, не було і немає перешкод для звільнення ОСОБА_1 на виконання рішення суду у порядку, визначеному законом.
Насамкінець, суди попередніх інстанцій зауважили, що наказом ГУ НП в Хмельницькій області №18 о/с від 21 лютого 2022 року «Про особовий склад» внесено зміни в наказ ГУ НП в Хмельницькій області від 8 вересня 2021 року №274 о/с, зокрема щодо дати звільнення зі служби підполковника поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1), заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського відділу поліції ГУНП, з 17 вересня 2021 року.
Тобто, основний довід позивача щодо незаконності його звільнення зі служби у період тимчасової непрацездатності станом на дату ухвалення рішення окружного суду у цій справі нівельовано, така обставина перестала існувати. Одночасно, ця обставина не впливає на законність оскаржуваного наказу по суті питання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - Задачін О.А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у цій справі, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.
Скаржник у касаційній скарзі покликається на пункти 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржник наполягає, що суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29 січня 2021 року у справі №580/1873/19.
До того ж, скаржник зауважує, що суди попередніх інстанцій розглянули й вирішили цю справу за неправильного правозастосування норм матеріального права, щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду, а саме: частини четвертої статті 9, частини четвертої статті 90, пунктів 1 і 2 частини третьої і пунктів 2, 3 і 6 частини четвертої статті 246 КАС України; пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію України; пункту 3 Розділу IV Положення з організації діяльності органів досудового розслідування Національної поліції України; пункту 6 частини першої статті 23 Дисциплінарного статуту Національної поліції України; статей 83, 85 Закону України «Про державну службу».
Верховним Судом ухвалою від 29 березня 2023 року було відкрито касаційне провадження.
У відзиві на касаційну скаргу ГУ НП в Хмельницькій області просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Відзив обґрунтований правильністю вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій із дотриманням норм матеріального та процесуального права.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 26 серпня 1997 року до 6 листопада 2015 року. 
З 7 листопада 2015 року ОСОБА_1 прийнятий на службу до Національної поліції України та призначений на посаду заступника начальника слідчого відділення Кам`янець-Подільського районного відділення поліції Кам`янець-Подільського відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області.
Згідно наказу №305 о/с від 26 вересня 2016 року ГУ НП України позивач призначений на посаду заступника начальника Хмельницького відділу поліції - начальника слідчого відділу ГУНП в Хмельницькій області.
Відповідно до наказу №17 о/с від 22 січня 2018 року ГУ НП в Хмельницькій області на ОСОБА_1 покладено тимчасове виконання обов`язків заступника начальника Кам`янець-Подільського відділу поліції - начальника слідчого відділення ГУНП в Хмельницькій області з 23 січня 2018 року.
Згідно із пунктом 1 наказу ГУНП в Хмельницькій області №1062 о/с від 14 червня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області підполковника поліції ОСОБА_1 » за вчинення дій, які підривають авторитет поліції і набули значного суспільного резонансу та неналежне виконання службової дисципліни, що полягає у порушенні вимог статей 2, 8, 18 Закону України «Про Національну поліцію», статей 1, 2 та 7 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», статей 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції», Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 9 листопада 2016 року №1179, Присяги поліцейського, на заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області підполковника поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в Національній поліції.
Наказом ГУНП в Хмельницькій області №164 о/с від 14 червня 2018 року  «По особовому складу» підполковника поліції ОСОБА_1 заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області звільнено зі служби в поліції.
Не погоджуючись із цим наказом позивач звернувся до суду задля його оскарження.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року у справі №2240/2329/18 у задоволенні позовних вимог до ГУ НП України в Хмельницькій області відмовлено.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у справі №2240/2329/18, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено:
визнано протиправним і скасовано пункт 1 наказу  начальника ГУ НП України в Хмельницькій області  полковника поліції Віконського В.В. від 14 червня 2018 року №1062 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області підполковника поліції ОСОБА_1» про накладення  на заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області підполковника поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в Національній поліції;
визнано протиправним і скасовано, виданий на підставі наказу Головного управління Національної поліції від 14 червня 2018 року №1062, наказ начальника ГУ НП України в Хмельницькій області   полковника поліції Віконського В.В. №164 о/с «По особовому складу» від 14 червня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з 15 червня 2018 року зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення);
поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області з 16 червня 2018 року;
стягнуто з ГУ НП України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 червня 2018 року до 14 лютого 2019 року  в сумі: 109  651,16 грн.
Апеляційний суд допустив негайне виконання цього рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.
На виконання рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 було поновлено на службі в поліції наказом ГУНП в Хмельницькій області №54 о/с від 15 лютого 2019 року і наказом Головного управління №222 від 18 лютого 2019 року скасовано наказ Головного управління Національної поліції від 14 червня 2018 року №1062 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з органів Національної поліції.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18 касаційну скаргу ГУ НП в Хмельницькій області задоволено. Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року скасовано, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року залишено в силі.
До ГУНП в Хмельницькій області 26 січня 2021 року надійшов рапорт ОСОБА_1 від 21 січня 2021 року, зареєстрований за вх. №1030рп, про звільнення його зі служби в поліції на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, відповідно до свідоцтва про хворобу №1 від 21 січня 2021 року.
В поданому рапорті ОСОБА_1 послався на пункт 15 розділу 8 наказу МВС України №285 від 3 квітня 2017 року, вказуючи, що свідоцтва про хворобу з постановою ВЛК щодо поліцейських, які визнані непридатними до подальшої служби, реалізуються невідкладно. А також цим рапортом проінформував начальника ГУНП в Хмельницькій області про те, що він продовжує хворіти та перебуває на лікуванні.
ГУНП в Хмельницькій області, розглянувши вказаний рапорт позивача, надало йому лист-відповідь №380/121/12/01-2021 від 22 січня 2021 року «Про спрямування інформації», яким інформувало останнього, про неможливість його звільнення зі служби через хворобу, адже ОСОБА_1 перебуває на лікарняному.
Не погодившись з такими діями роботодавця, позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати бездіяльність ГУ НП в Хмельницькій області, яка полягає у невиданні наказу про звільнення заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області підполковника поліції ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, яким є Свідоцтво про хворобу №1 від 21 січня 2021 року, видане Медичною військово-лікарською комісією ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області та зобов`язати ГУ НП в Хмельницькій області видати наказ про звільнення заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області підполковника поліції ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, яким є Свідоцтво про хворобу №1 від 21 січня 2021 року, видане Медичною військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області».
Хмельницький окружний адміністративний суд рішенням від 8 квітня 2021 року у справі №560/1322/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 18 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 8 квітня 2021 року - скасував. Визнав протиправною бездіяльність ГУ НП в Хмельницькій області щодо не розгляду рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції ОСОБА_1 згідно свідоцтва про хворобу №1 від 21 січня 2021 року, виданого 27 листопада 2020 року медичною військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області». Зобов`язав ГУ НП в Хмельницькій області розглянути рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції ОСОБА_1 згідно свідоцтва про хворобу №1 від 21 січня 2021 року, видане 27 листопада 2020 року медичною військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області» та прийняти відповідне рішення.
На виконання наказу ГУНП в Хмельницькій області від 14 червня 2018 року №1062, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року прийнятої у справі №2240/2329/18, Головним Управлінням видало наказ №274 о/с від 8 вересня 2021 року за підписом начальника, яким відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) ОСОБА_1 звільнено зі служби, з 8 вересня 2021 року.
Наказом ГУ НП в Хмельницькій області №18 о/с від 21 лютого 2022 року «Про особовий склад» внесено зміни в наказу ГУ НП в Хмельницькій області від 8 вересня 2021 року №274 о/с, зокрема, щодо дати звільнення зі служби підполковника поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1), заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського відділу поліції ГУНП, з 17 вересня 2021 року.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII (далі - «Закон»).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону, Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Цей Закон є спеціальним законодавчим актом, який регулює правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Частина 3 цієї статті передбачає, що рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
На підставі частин четвертої і п`ятої статті 59 Закону, видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.
Підстави звільнення поліцейських зі служби в поліції, а також припинення служби в поліції, визначаються статтею 77 Закону.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.
Приписами частин першої-третьої статті 5 цього Закону закріплено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пункт 2 частини другої статті 34 вказаного Закону передбачає, що строкове призначення на посаду здійснюється у разі заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).
Відповідно до статті 85 цього Закону у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.
Як зазначено у частині першій статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
За приписами пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Рішенням Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України.
Конституційний Суд України зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» №2337-VIII від 15 березня 2018 року строк дії дисциплінарних стягнень з моменту оголошення їх порушникові становить щодо, зокрема, звільнення зі служби в поліції - протягом трьох років (пункт 6).
Частина перша статті 2 вказаного Закону визначає, що дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
Приписами частини першої статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2023 року касаційне провадження відкрите на підставі пунктів 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Предметом оскарження є наказ начальника ГУ НП в Хмельницькій області №274о/с від 8 вересня 2021 року «Про особовий склад», яким ОСОБА_1 звільнили з посади.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків. 
Відповідно до пунктів 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема:
якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Спірні правовідносини виникли навколо звільнення позивача з посади та органів поліції.
Згідно із фактичними обставинами цієї справи ОСОБА_1 було першочергово звільнено з посади та органів поліції наказом ГУНП в Хмельницькій області №164 о/с від 14 червня 2018 року, у зв`язку із вчиненням дисциплінарного проступку.
ОСОБА_1 не погодився зі своїм звільненням і подав адміністративний позов до суду за для його оскарження.
У ході судового розгляду справи №2240/2329/18 за позовом ОСОБА_1 про скасування означеного наказу, суд першої інстанції ухвалив рішення від 27 вересня 2018 року про відмову у задоволенні позову, тобто підтвердив законність наказу ГУНП в Хмельницькій області №164 о/с від 14 червня 2018 року. 
Між тим, 14 лютого 2019 року суд апеляційної інстанції ухвалив постанову, якою встановив незаконність звільнення ОСОБА_1 і поновив його на посаді заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області.
Оскільки постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, хоча і може бути оскаржена в касаційному порядку, ГУНП в Хмельницькій області поновило ОСОБА_1 на вказаній посаді на її виконання.
Проте, у подальшому постановою Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18 постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року було скасовано із залишенням в силі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року.
Тобто, Верховний Суд визнав законними та обґрунтованими висновки Хмельницького окружного адміністративного суду щодо законності наказів ГУНП в Хмельницькій області №1062 та №164 о/с, якими на позивача накладено дисциплінарне стягнення та звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення).
З матеріалів справи також вбачається, що сумарно у період з 2 липня 2020 року до 16 вересня 2021 року ОСОБА_1 майже весь час перебував на лікарняному, у зв`язку із чим роботодавець не міг реалізувати його звільнення на виконання указаної постанови Верховного Суду.
Зрештою, ОСОБА_1 був звільнений 8 вересня 2021 року. Як встановили суди попередніх інстанцій, у цей день ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
У подальшому наказом ГУ НП в Хмельницькій області №18 о/с від 21 лютого 2022 року «Про особовий склад» внесено зміни в наказу ГУ НП в Хмельницькій області від 8 вересня 2021 року №274 о/с, зокрема, щодо дати звільнення зі служби підполковника поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1), заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського відділу поліції ГУНП, з 17 вересня 2021 року.
Тобто, роботодавець нівелював указане порушення (звільнення у період тимчасової непрацездатності), зміною дати звільнення. Цьому аспекту фактичних обставин справи суди попередніх інстанцій надали належну оцінку, зауваживши, що у такому разі права ОСОБА_1 не є порушеними.
Окрім того, суди попередніх інстанцій правильно зазначили про відсутність порушень з боку роботодавця щодо недотримання місячного строку для виконання дисциплінарного стягнення (частина перша статті 22 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України») і спливу трирічного терміну дії дисциплінарного стягнення (пункт 6 частини першої статті 23 цього Закону).
З цього питання варто зауважити, що у контексті фактичних обставин цієї справи ОСОБА_1 було звільнено з посади наказом начальника ГУ НП в Хмельницькій області №274о/с від 8 вересня 2021 року саме на виконання постанови Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №2240/2329/18, а також рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року.
Цими судовими рішеннями було підтверджено законність першочергового звільнення позивача. Напередодні, з огляду на проміжну постанову апеляційного суду (ухвалену на користь ОСОБА_1 ), роботодавець був зобов`язаний поновити ОСОБА_1 на посаді, а у подальшому повторно звільнити, коли перестала існувати правова підстава для залишення його на посаді.
Між тим, як стверджує позивач у касаційній скарзі і як зазначав він у позовній заяві 7 листопада 2019 року, наказом начальника ГУ НП в Хмельницькій області №335 «По особовому складу» ОСОБА_1 було переміщено на посаду заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП з 8 листопада 2019 року.
Одночасно, винісши оскаржуваний у межах цієї справи наказ, роботодавець звільнив ОСОБА_1 з нової посади, а саме: заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП.
Обидва наведені доводи ОСОБА_1 . Верховний Суд відхиляє і зазначає, що у контексті фактичних обставин цієї справи ОСОБА_1 мав бути звільнений ще наказом від 14 червня 2018 року №164о/с, законність якого була підтверджена у судовому порядку.
Між тим, з огляду на постанову апеляційного суду, яка згодом була скасована, тимчасово, до висновків Верховного Суду, права ОСОБА_1 мали бути захищені шляхом поновлення його на посаді та в органах поліції.
Після того, як правова підстава поновлення ОСОБА_1 перестала існувати (скасування Верховним Судом постанови суду апеляційної інстанції) законних підстав перебування позивача на роботі не було, тож роботодавець повторно його звільнив.
Суд зауважує, що посада, з якої мав бути звільнений ОСОБА_1 після ухвалення судом касаційної інстанції постанови, у цьому випадку не є суттєвим аргументом в контексті законності оскаржуваного наказу, адже сам факт поновлення позивача на службі, як вже зазначалось, був тимчасовим заходом за для захисту прав позивача допоки Верховний Суд не підтвердив би чи спростував висновки суду апеляційної інстанції.
Аналогічні тези Верховний Суд скеровує і стосовно доводу позивача про сплив строків притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Порядок притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зокрема, у контексті строків, мав бути дотриманий при прийнятті роботодавцем наказу від 14 червня 2018 року №164о/с. В ході судового розгляду указаний наказ був визнаний судом законним, що свідчить про дотримання відповідачем як порядку притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності в цілому, так і дотримання строків притягнення до дисциплінарної відповідальності зокрема.
Усі подальші правовідносини між ОСОБА_1 і  ГУНП в Хмельницькій області після 14 червня 2018 року виникали виключно на підставі ухвалюваних рішень у судових справах, поновлюючи і припиняючи трудові правовідносини між сторонами.
За таких умов Верховний Суд висновує, що строки, визначені частиною першою статті 22 і пунктом 6 частини першої статті 23 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» за умови законності наказу від 14 червня 2018 року №164о/с, яку підтвердив суд, у цьому випадку не застосовуються.
До того ж, варто зауважити, що правові підстави звільнення працівника з поліції, визначені статтею 77 Закону України «Про національну поліцію», відповідно до якої поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:
1) у зв`язку із закінченням строку контракту;
2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;
3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;
4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;
5) через службову невідповідність;
6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
7) за власним бажанням;
8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);
9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;
9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб;
10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави;
11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави;
12) у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.
Цей перелік є виключним. Тож, за наведеного правового регулювання ГУ НП в Хмельницькій області могло реалізувати припинення трудових правовідносин із ОСОБА_1 після закінчення касаційного перегляду постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у справі №2240/2329/18 виключно на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію», що ним і було здійснено.
Тож, на основі наведеного, Верховний Суд не встановив порушень у процедурі звільнення ОСОБА_1 з посади і погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо законності й обґрунтованості оскаржуваного наказу начальника ГУ НП в Хмельницькій області №274о/с від 8 вересня 2021 року.
Довід позивача про неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29 січня 2021 року у справі №580/1873/19, Суд відхиляє, адже постанова у справі №580/1873/19 ухвалена за інших фактичних обставин, а тому правовідносини, які виникли у цій справі є не релевантними до тих, які виникли у справі №580/1873/19.
Враховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судові рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, тому підстави для скасування ухвалений судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Отже, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення окружного і апеляційного судів - без змін. 
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статтях 139, 140 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Задачіна Олександра Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі №560/13552/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

…………………………………

…………………………………

…………………………………
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду