КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/4664/22                                                                     Головуючий у суді І інстанції Коваленко І.В.
Провадження № 22-ц/824/4938/2023                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
01 листопада 2023 року                                             м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення боргу за договором страхування, 
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), в якому просив стягнути з відповідача на його користь 13 345,08 грн інфляційних втрат, 3 099,00 грн 3 % річних за користування чужими коштами та 41 887,39 грн пені, а всього - 58 332,10 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 серпня 2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортних засобів «Шевролет», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті якої було пошкоджено автомобіль «Фольксваген», який належить на праві власності позивачу.
Цивільно-правова відповідальність винного в ДТП водія автомобіля «Шевролет» на момент пригоди була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0688279 приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» (далі - ПрАТ «СК «Україна»).
Розмір завданого позивачу збитку становив 36 362,31 грн, що підтверджується розрахунком страхового відшкодування № 2014-08-18/005 від 27 серпня 2014 року, складеним фахівцем ПрАТ «СК «Україна».
10 вересня 2014 року до ПрАТ «СК «Україна» була подана заява про виплату страхового відшкодування, однак страховик протягом дев`яностоденного строку, встановленого законом, не здійснив страхову виплату.
Відтак, з 09 грудня 2014 року у ПрАТ «СК «Україна», крім обов`язку виплатити страхове відшкодування, також з`явився обов`язок виплачувати позивачу пеню, яка передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), та інфляційний збиток і 3 % річних відповідно вимог статті 625 ЦК України.
У зв`язку з невиконанням ПрАТ «СК «Україна» своїх зобов`язань, 18 лютого 2015 року позивачем подано до суду позовну заяву про стягнення страхового відшкодування з нарахуванням штрафних санкцій.
29 квітня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 753/4213/15-ц про стягнення з ПрАТ «СК «Україна» суми страхового відшкодування у розмірі 36 362,31 грн, пені у розмірі 4 470,07 грн та судового збору у розмірі 408,32 грн, яке виконано не було.
02 березня 2018 року Господарським судом м. Києва було порушено справу № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна», а 17 липня 2019 року постановлено ухвалу про ліквідацію ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, внаслідок чого на підставі підпункту «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IVна МТСБУ покладено обов`язок з виконання зобов`язань за договором страхування № АІ/0688279 перед позивачем.
12 листопада 2019 року позивачем подано до МТСБУ заяву про виконання зобов`язання за договором страхування та додано до неї всі необхідні матеріали. У цій заяві позивач просив виконати зобов`язання ПрАТ «СК «Україна» за договором обов`язкового страхування шляхом виплати страхового відшкодування у розмірі 41 240,70 грн.
В подальшому, відповідачем було виконано частину зобов`язання у розмірі 36 200,00 грн, проте, окрім основної суми боргу, МТСБУ має обов`язок здійснити виплату пені, інфляційних втрат та 3 % річних, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19.
27 січня 2022 року позивачем подано до МТСБУ заяву з проханням виконати зобов`язання за договором страхування в повному обсязі, а саме здійснити виплату пені, інфляційних втрат та 3 % річних. 02 лютого 2022 року відповідач повідомив позивача про те, що у нього відсутній обов`язок виконувати інші зобов`язання неплатоспроможного страховика та відмовився виплачувати інфляційний збиток, 3 % річних та пеню.
Позивач вважає відмову відповідача виконувати зобов`язання ліквідованого страховика незаконною та такою, що порушує його право, як потерпілої у ДТП особи, на отримання всіх належних виплат за договором страхування.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 13 345,08 грн інфляційних втрат, 3 099,00 грн три відсотки річних від простроченої суми та 41 887,39 грн пені, а всього - 58 332,10 грн.
Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 992,40 грн та отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 6 000,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач в особі свого представника - адвоката Проца А.В. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що до МТСБУ перейшов обов`язок виконати зобов`язання ліквідованого страховика зі сплати пені, інфляційних втрат та 3 % річних, обґрунтований правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19, не відповідає доктринальним підходам тлумачення норм права, внаслідок чого були неправильно застосовані норми пункту 20.3 статті 20 та статті 41 Закону № 1961-IV.
Відповідач вказує, що норма пункту 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV, наведена Верховним Судом у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19 без системного тлумачення, що саме за організація є МТСБУ та які має завдання, що суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, а також позиціям Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведеним у постановах від 29 червня 2022 року у справі № 756/953/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 345/1940/20, що свідчить про існування різних підходів до визначення обсягу обов`язків, які виникають у МТСБУ з настанням наслідків, передбачених підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 та підпункту «а» пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV.
Також посилається на те, що МТСБУ не є учасником деліктного зобов`язання, не є учасником цивільно-правових відносин, не є правонаступником ПрАТ «СК «Україна» ні відповідно до судового рішення, ні відповідно до загальних норм цивільного законодавства.
Стверджує, що оскільки Закон № 1961-IV та статут МТСБУ не містять вимог про виконання Бюро обов`язку зі сплати пені, 3 % річних, інфляційних втрат за прострочення страховиком виплати страхового відшкодування, то з огляду на статті 96, 999 ЦК України та пункт 2.1 статті 2 Закону № 1961-IV, ця відповідальність покладається саме на страховика-порушника. До вимог кредиторів зі сплати таких сум за зобов`язаннями страховика-банкрута мають застосовуватися положення Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) на загальних підставах або Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство), чинного на час ліквідації ПрА «СК «Україна».
З посиланням на висновок науково-правової експертизи, виконаний на запит МТСБУ, щодо порядку застосування законодавства про відшкодування шкоди від 22 лютого 2022 року, затверджений головою Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права імені В.М. Корецького НАН України доктором юридичних наук, професором Н.М. Пархоменко, відповідач зазначає, що до МТСБУ не переходять обов`язки страховика, що ліквідується, зі сплати пені, 3 % річних, інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання останнім з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Сплата МТСБУ регламентної виплати, передбаченої підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону, в розмірі оціненої згідно з таким Законом № 1961-IV (статті 9, 22-31) шкоди є повним виконанням МТСБУ зобов`язань страховика, що відповідно до пункту 20.3 статті 20 цього Закону переходять до МТСБУ. До вимог кредиторів зі сплати суми пені, 3 % річних, інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання з виплати страхового відшкодування страховиком-банкрутом мають застосовуватися положення Закону про банкрутство та КУзПБ на загальних підставах, за якими вимоги, не погашені у зв`язку з недостатністю майна, вважаються погашеними.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Більчук О.О.  просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального права.
Свої заперечення мотивує тим, що МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону зазначених норм закону є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування. Відповідний правовий висновок щодо тлумачення і застосування норм права міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19, на який позивач посилався, обґрунтовуючи заявлені ним позовні вимоги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2014 року о 16 год. 34 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Шевролет», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Г. Севастополя та вул. М.Донця, перед поворотом ліворуч, не дав дорогу автомобілю «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, та здійснив з ним зіткнення, що призвело до технічних пошкоджень обох транспортних засобів.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2014 року у справі № 760/17913/14-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн (а.с. 11).
Згідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat1.8», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить ОСОБА_1 на праві власності (а.с. 12).
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Шевролет», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була забезпечена ПрАТ «СК «Україна» на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0688279 від 21 червня 2014 року зі страховою сумою (лімітом відповідальності) за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн (а.с. 13).
Згідно розрахунку страхового відшкодування до страхового акту № 2014-08-18/005 від 27 серпня 2014 року, складеного фахівцем ПрАТ «СК «Україна», розмір завданого збитку власнику автомобіля «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 в результаті його пошкодження при ДТП, яка мала місце 18 серпня 2014 року, складає 36 362,31 грн (а.с. 14).
10 вересня 2014 року позивач звертався до ПрАТ «СК «Україна» із заявою на виплату страхового відшкодування (а.с. 15).
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року у справі № 753/4213/15-ц стягнуто з ПрАТ «СК «Україна» на користь ОСОБА_1 36 362,31 грн в рахунок стягнення страхового відшкодування, 4 470,07 грн пені, 408,32 грн судового збору, а всього - 41 240,70 грн. В задоволенні частини позову ОСОБА_1 про стягнення 5 098,41 грн інфляційних витрат, 484,17 грн 3 % річних, 55,83 грн судового збору відмовлено (а.с. 16-24).
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02 березня 2018 року за заявами ТОВ «Маркс.Капітал» та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було відкрито провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна» (а.с. 25-32).
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута станом на 17 липня 2019 року, у відповідності до положень частини 5 статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визнано погашеними у зв`язку із недостатністю майнових активів боржника вимоги перелічених кредиторів, ліквідовано банкрута - ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений законом строк або відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами такими, що не підлягають виконанню, провадження у справі закрито (а.с. 33-43).
На підставі заяви ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року МТСБУ здійснило на його користь виплату страхового відшкодування у розмірі 36 200,00 грн, що також не заперечувалося обома сторонами за відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (а.с. 44, 45).
27 січня 2022 року представник позивача - адвокат Більчук О.О. звернувся до МТСБУ із заявою про виконання зобов`язання ПрАТ «СК «Україна» за договором № АІ/0688279 в повному обсязі та здійснення доплати ОСОБА_1 в сумі 33 695,13 грн в якості інфляційних втрат, 43 117,67 грн - пені, 3 505,00 грн. - 3 % річних за користування чужими коштами(а.с. 46).
Листом від 02 лютого 2022 року відповідачем відмовлено у здійснені вищевказаної доплати із посиланням на положення статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема зазначено, що МТСБУ свої зобов`язання з відшкодування шкоди перед ОСОБА_1 виконало у відповідності до вимог вказаного Закону (а.с. 47, 48).
За змістом наданого відповідачем копії висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права імені В.М. Корецького НАН України на запит МТСБУ щодо порядку застосування законодавства про відшкодування шкоди № 126/26-е від 22 лютого 2022 року, інфляційні втрати, пеня, 3% річних не є основним зобов`язанням (шкодою) у розумінні цивільного законодавства та Закону № 1961-IV. Регламентована виплата, що передбачена статтею 29 Закону № 1961-IV, є відшкодуванням оціненої шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 41.1 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: г) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Сплата МТСБУ регламентної виплати, передбаченої пп. «г» п. 41.1. ст. 41 Закону № 1961-IV, у розмірі оціненої таким Законом (статті 9, 22-31) шкоди, є повним виконанням МТСБУ зобов`язань страховика, що згідно з пунктом 20.2 ст. 20 зазначеного Закону переходить до МТСБУ. Зобов`язання МТСБУ щодо погашення вимог кредиторів страхувальника можуть виникати на підставах та обсягах, що передбачені законом, тобто не усі та будь-які зобов`язання. Оскільки законом або договором такі зобов`язання не визначені, то немає підстав для їх виникнення. При цьому, зобов`язання з пені, 3% річних та інфляційних втрат мають особливості нарахування та сплати, регламентуються КУзПБ і погашаються в межах провадження у справі про банкрутство страховика за рахунок його ліквідаційної маси, та за своєю природою не є збитками (а.с. 71-77).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, який допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені (пункт 36.5 статті 36 Закону 1961-IV), нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу вказаних норм є невід`ємною складовою боргу за договором страхування.
Тому, з метою належного захисту права потерпілого на своєчасне та належне отримання гарантованих законом виплат (відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди), керуючись принципом верховенства права та враховуючи визначений Великою Палатою Верховного Суду спосіб захисту (щодо звернення не до завдавача шкоди, а до його страховика) суд вважав правомірним та справедливим, у даному випадку, покладення відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання (страхового відшкодування) на МТСБУ, що узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка міститься у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19.
Місцевий суд не прийняв до уваги поданий відповідачем на обґрунтування своїх заперечень проти позову висновок науково-правової експертизи щодо порядку застосування законодавства про відшкодування шкоди, оскільки висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань, адже питання застосування норм чинного законодавства України є прерогативою та обов`язком суду, що розглядає спір, з урахуванням положень частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Суд також вказав, що право вимоги потерпілого до МТСБУ за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика виникає саме з моменту ліквідації такого страховика ухвалою господарського суду у справі про банкрутство, а не від дати настання страхової події, як помилково вважає відповідач. Установлена обставина щодо ліквідації страховика ухвалою суду 17 липня 2019 року свідчить, що позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення відсотків річних та інфляційних втрат в межах загального строку позовної давності, оскільки позов пред`явлений засобами поштового зв`язку 03 червня 2022 року. Поряд з цим, ураховуючи, що строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» на строк дії карантину, а закінчення спеціального строку позовної давності припало на період карантину (17 липня 2020 року), який неодноразово продовжувався відповідними постановами Кабінету Міністрів України й діяв на час звернення позивача до суду, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені не сплинув у силу пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди передбачені статтями 1166, 1167, 1187 ЦК України, у тому числі завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Статтею 1166 ЦК України визначено, зокрема, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування, згідно з положеннями статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (пункт 3 статті 980 ЦК України).
За положенням статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Законом України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування відповідальності).
Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Об`єктом обов`язкового страхування відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу згідно зі статтею 5 цього Закону.
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників.
Статтею 4 Закону № 1961-IV передбачено, що суб`єктами обов`язкового страхування відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі.
При цьому страхувальники за цим законом - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.
Страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».
Отже, страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на захист матеріальних інтересів потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та на компенсацію шкоди, заподіяної їх життю та здоров`ю, а також завданих їм збитків, у тому числі за рахунок МТСБУ у випадках, передбачених Законом № 1961-IV.
МТСБУ є спеціальним суб`єктом у сфері страхування.
Як визначає стаття 39 Закону № 1961-IV, Бюро є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування відповідальності за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування відповідальності.
МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого статуту.
Згідно з підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Закону № 1961-IV одним з основних завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
Для забезпечення виконання зобов`язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються централізовані страхові резервні фонди, зокрема фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом (підпункт 43.1.2 пункту 43.1 статті 43 Закону № 1961-IV).
Порядок виконання зобов`язань страховика, що ліквідується, визначає стаття 20 Закону № 1961-IV. Так, відповідно до пункту 20.1 цієї статті у разі ліквідації страховика, правонаступника якого встановлено, договори страхування зберігають свою силу до закінчення строку дії такого договору.
У разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія (пункт 20.2 статті 20 Закону № 1961-IV).
У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом (пункт 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV).
У випадку ліквідації страховика із встановленням його правонаступника права та обов`язки такого страховика переходять до його правонаступника у тому обсязі і на умовах, що були встановлені договором страхування, який зберігає чинність до закінчення строку його дії.
Натомість пункти 20.2 та 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV визначають випадки, за яких права та обов`язки страховика за укладеними ним договорами не переходять до правонаступників, а саме - ліквідації страховика за його власним рішенням та за рішенням визначених законом органів, що відбувається в порядку та за встановленою законом процедурою, за якою ліквідаційна комісія такого страховика виконує його обов`язки за договорами страхування шляхом акцептування та задоволення вимог кредиторів у процедурі ліквідації.
Відповідно до статті 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Ліквідація юридичної особи - страховика у зв`язку з визнанням його банкрутом здійснюється відповідно до положень КУзПБ або Закону про банкрутство, який був чинний на час порушення справи про банкрутство ПрАТ «СК «Україна» із особливостями, визначеними цим законом для банкрутства страховиків.
Так, частиною сьомою статті 87 Закону про банкрутство було визначено, що страхувальники за договорами страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, мають право вимагати страхові виплати.
Отже, однією з підстав прийняття МТСБУ на себе зобов?язань страховика, що ліквідується, є встановлення в процедурі ліквідації недостатності майна цього страховика для виконання таких зобов`язань за договорами страхування.
Разом із цим згідно з положеннями пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:
а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;
б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;
в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;
г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;
ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;
д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.
Регламентні виплати, зазначені у підпунктах «а»-«д» цього пункту, розподіляються в порядку, встановленому президією МТСБУ.
Інший порядок та перелік випадків передбачені для здійснення МТСБУ виплат за рахунок фонду страхових гарантій.
При цьому пунктом 41.3 статті 41 цього Закону передбачено, що МТСБУ не відшкодовує шкоду потерпілим, якщо вони можуть задовольнити вимоги на підставі договорів інших видів страхування. У таких випадках МТСБУ відшкодовує частину шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування.
Пунктом 22.2 Закону № 1961-IV передбачено, що відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.
Так, МТСБУ відшкодовує шкоду у випадках, чітко передбачених положеннями Закону № 1961-IV, одним з яких є встановлення недостатності майна страховика, якого визнано банкрутом та ліквідовано, для виконання зобов`язань за договорами страхування відповідальності, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих.
Цей випадок не є тотожним правонаступництву, що є підставою заміни сторони у зобов`язанні та внаслідок якого до правонаступника переходять права та обов`язки правопопередника у зобов`язанні у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено у договорі або законі (стаття 512 ЦК України). Така процедура для страховика визначена пунктом 20.1 статті 20 Закону № 1961-IV.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик, який є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди в межах страхової суми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).
Основна функція МТСБУ у правовідносинах щодо відшкодування шкоди за договорами страхування замість страховика, що ліквідується і майна якого недостатньо для виконання цих зобов`язань, фактично зводиться до забезпечення у будь-якому разі отримання потерпілою особою належного їй відшкодування.
Отже, шкода, яку зобов?язане відшкодувати МТСБУ відповідно до положень пункту 20.3 статті 20, пункту 41.3 статті 41 Закону № 1961-IV, є регламентною виплатою, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих, отримання якої потерпілим гарантується МТСБУ.
МТСБУ приймає на себе зобов`язання із відшкодування шкоди страховика, що визнаний банкрутом та ліквідується, лише за зобов`язаннями, для погашення яких у цього страховика недостатньо майна, тобто у цьому разі виступає спеціальним суб`єктом у сфері обов`язкового страхування, що фактично гарантує постраждалій особі (потерпілому) отримання належної їй регламентної виплати попри банкрутство та ліквідацію страховика, майна якого виявилося недостатньо для погашення акцептованих вимог кредиторів у процедурі банкрутства.
Наведене дає підстави для висновку про те, що МТСБУ не є правонаступником страховика, який ліквідується і щодо якого встановлено недостатність майна для виконання зобов`язань за договорами, у розумінні статті 512 ЦК України, а натомість гарантує отримання потерпілою особою належного їй відшкодування попри ліквідацію зобов`язаного у цих правовідносинах страховика і встановлену недостатність його майна для виконання цих його зобов`язань.
При цьому після такої сплати за наявності обставин, передбачених пунктом 38.2 статті 38 Закону № 1961-IV, у МТСБУ може виникнути право регресної вимоги до осіб, визначених зазначеним положенням.
Таким чином, МТСБУ вступає у правовідносини щодо відшкодування шкоди замість страховика, якого визнано банкрутом і ліквідовано із встановленням недостатності його майна для виконання зобов`язань за укладеними ним договорами страхування, лише із встановленням цих обставин та звернення до Бюро потерпілої особи за таким відшкодуванням. Тобто Бюро у межах цих правовідносин гарантує отримання лише відшкодування шкоди потерпілою від дорожньо-транспортної пригоди особою.
Судом під час розгляду справи було встановлено та не заперечувалося сторонами, що МТСБУ виплатило позивачу суму відшкодування майнової шкоди у розмірі 36 200,00 грн і в цій частині спір між сторонами відсутній.
У справі, яка переглядається апеляційним судом,  ОСОБА_1  пред`явив до МТСБУ вимоги про сплату 13 345,08 грн інфляційних втрат, 3 099,00 грн 3 % річних за користування чужими коштами та 41 887,39 грн, а всього - 29 417,41 грн за період з 29 квітня 2015 року по 01 березеня 2018 року, нарахованих на суму страхового відшкодування, зобов`язання з виплати якого не виконав ліквідований страховик - ПрАТ «СК «Україна».
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17.
Між тим, МТСБУ не є правонаступником ліквідованого страховика, тобто не набуває усіх прав та обов`язків останнього як сторони у зобов`язанні, а фактично вступає у спірні правовідносини лише у разі та після встановлення факту недостатності майна страховика, що ліквідується, для погашення зобов`язань за договором страхування відповідно до рішення уповноважених законом органів, для погашення вимог кредиторів, тобто не є таким, що приймає на себе всі зобов`язання такого страховика, у тому числі і ті, які є наслідком неналежного виконання або невиконання цим страховиком власних зобов`язань за договорами страхування.
Положення Закону № 1961-IV не містять правових підстав покладення на МТСБУ такого ж обсягу зобов`язань за договорами страхування, який мав страховик, що ліквідований, та який набуває правонаступник у разі здійснення правонаступництва відповідно до пункту 20.1 статті 20 Закону № 1961-IV, а отже, і правових підстав відповідальності МТСБУ за неналежно виконаними / невиконаними цим страховиком зобов`язаннями у вигляді нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України.
МТСБУ лише здійснює відшкодування шкоди за зобов`язаннями страховика із відшкодування шкоди за договорами страхування відповідальності, для виплати за якими у страховика, що ліквідується за рішенням уповноважених законом органів, недостатньо коштів / майна, отже, лише гарантує отримання відшкодування постраждалою особою (потерпілим) та не несе відповідальності за прострочення виконання страховиком, а не МТСБУ, грошового зобов`язання з виплати відшкодування. Натомість, у разі прострочення виконання МТСБУ грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати у нього виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми.
Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Виходячи зі змісту наведеної норми, за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика саме він має сплатити пеню, передбачену наведеним положенням, особі, яка має право на таке відшкодування, натомість за прострочення здійснення регламентної виплати з вини МТСБУ пеня нараховується за час такого прострочення і у такому разі Бюро має обов`язок сплатити її.
Водночас установлені у справі обставини не дають підстав для висновку про те, що МТСБУ з моменту набуття ним обов`язку із здійснення регламентної виплати допустило прострочення виконання цього зобов`язання. Позивач стверджує саме про те, що підставою нарахування пені є невиконання ліквідованим страховиком зобов`язання з виплати страхового відшкодування у встановлений строк до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.
За наведених мотивів відсутні підстави для покладення на МТСБУ обов`язку із відшкодування пені, нарахованої у зв`язку із невиконанням зобов`язання за договором страхування ліквідованим страховиком, а висновки судів першої інстанції в цій частині не є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні положень Закону № 1961-IV.
Аналогічний правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21 (провадження № 12-44гс22) за подібними предметом та підставами позову.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), яка вже була наявна на час ухвалення оскаржуваного судового рішення від 08 грудня 2022 року, зазначено, що «…МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи. У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб».
ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 402-403 ЦПК України, статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційних судів у складі Верховного Суду.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і дійшов безпідставного висновку про те, що на МТСБУ покладається обов`язок сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України та пунктом 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV, суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування.
Посилання позивача на висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що міститься у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19, який суд першої інстанції поклав в основу свого рішення, не можна визнати обґрунтованими, оскільки у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21(провадження № 12-44гс22) про стягнення з МТСБУ сум 3 % річних, інфляційних та пені Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19, зробивши такі висновки щодо застосування норм права: «МТСБУ здійснює відшкодування шкоди за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, для виплати за якими у страховика, що ліквідується за рішенням уповноважених законом органів, недостатньо майна, отже, лише гарантує отримання відшкодування постраждалою особою (потерпілим) та не може відповідати за прострочення виконання зобов`язань з виплати страховиком страхового відшкодування за договорами страхування. Натомість, у разі прострочення виконання МТСБУ грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати у нього виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми. Виходячи зі змісту пункту 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV, за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика саме він має сплатити пеню, передбачену наведеним положенням, особі, яка має право на таке відшкодування, натомість за прострочення здійснення регламентної виплати з вини МТСБУ пеня нараховується за час такого прострочення і у такому разі Бюро має обов`язок сплатити її».
У справі, яка переглядається, сторона позивача посилалася на те, що підставою нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат є невиконання ліквідованим страховиком зобов`язання з виплати страхового відшкодування у встановлений строк до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.
Отже, з урахуванням наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду, відсутні підстави для покладення на МТСБУ відповідальності за неналежно виконаними ліквідованим страховиком зобов`язаннями у вигляді нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України, а також обов`язку із відшкодування пені, нарахованої у зв`язку із невиконанням зобов`язання за договором страхування цим страховиком, тому висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні положень Закону № 1961-IV.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до МТСБУпро стягнення боргу за договором страхування, а саме нарахованих сум інфляційних втрат, 3 % річних та пені.
Колегія суддів враховує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц та у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц.
Оскільки наявні підстави для відмови у задоволенні позову внаслідок необґрунтованості пред`явлених вимог, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для вирішення питання про застосування позовної давності до спірних правовідносин, як того просив відповідач, оскільки відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у цій справі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до МТСБУ про стягнення боргу за договором страхування.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 1 488,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 148).
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення боргу за договором страхування відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 1 488,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб
 
Т.О. Писана
 
Д.О. Таргоній