ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7903/23 Справа № 201/10536/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі :
       головуючого – судді: Куценко Т.Р.,
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря: Кругман А.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами
                       Дніпропетровської обласної прокуратури та 
                        ОСОБА_1 ,
                       
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби, Дніпропетровської обласної прокуратури, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИЛА: 

       У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до держави України в особі Державної казначейської служби, Дніпропетровської обласної прокуратури, на предмет відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 737 433 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим та посилаючись на ст.ст. 1167, 1176  ЦК України,  ст.ст. 1, 2, 13 Закону  України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що  28 лютого 2019 року її було затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України. Згодом їй було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачає більше 10 років позбавлення волі, а саме, у злочинах передбачених статтями 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України. З часу її затримання з 28 лютого 2019 року до 19 вересня 2019 року вона знаходилась під вартою.
       В подальшому до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в порядку п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України надійшов обвинувальний акт відносно неї за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року по справі № 199/4275/19 їй замінили раніше обраний запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 17 листопада 2019 року. Крім того, відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2020 року по справі № 199/4275/19 її відсторонили від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» на строк до 16 березня 2020 року. В подальшому прокурор змінював обвинувачення, звинувачуючи її у особливо тяжких злочинах, покарання за яке передбачає більше 10 років. Однак, остаточно позивачку було звинувачено у злочинах передбачених частиною 2, 3 статті 190 КК України та частиною 1,2 статті 200 КК України, тобто у тяжких злочинах, максимальне покарання за яке передбачає до 8 років позбавлення волі. 
       Вироком від 18 січня 2022 року Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/4275/19 позивачку було виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень. Вирок набув чинності 05 жовтня 2022 року після перегляду його в апеляційному порядку.
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
       Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - 488 430 грн.
       У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду - відмовлено.
       Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1  судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги - 15 000 грн. (а.с.166-170).         
       Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2  та Дніпропетровська обласна прокуратура подали апеляційні скарги, в яких:
        ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, враховуючи значне заниження розміру моральної шкоди судом першої інстанцїі, що не відповідає дійсним обставинам справи.
       Дніпропетровська обласна прокуратура, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , зазначила, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, обов`язком доведення яких належить позивачеві, який звертається до суду з відповідним позовом в порядку ст. 1173 ЦК України. Натомість позивач ОСОБА_1 не довела ані неправомірності дій органу державної влади, ані причинно-наслідкового зв`язку із завданою шкодою та неправомірними діями органу державної влади.
       Також судом першої інстанції проігноровано вимоги ЦК України щодо підстав та порядку визначення стягнення розміру моральної шкоди, де суд повинен врахувати вимоги п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” від 31 березня 1995 року №4, та в частині визначення розміру моральної шкоди виходити залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, внаслідок чого апелянт наводить свій розрахунок моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом ОСОБА_1 , що складає 288 100 грн. та просить змінити рішення суду першої інстанції до суми моральної шкоди у зазначеному розмірі. 
       Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, через систему “Електронний суд” подало відзив на апеляційні скарги, в якому, посилаючись на відсутність правовідносин з позивачем, зазначило, що не може нести відповідальність за шкоду, а, відтак, і не може бути відповідачем у справі, а рішення щодо стягнення з відповідного рахунку Казначейства є очевидно необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, як про це дійшла висновку Велика Палата Верховного Суду, викладеного у справі №910/23967/16, внаслідок чого просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, тим самим підтримуючи правову позицію прокуратури.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 2019 року позивачку ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України (а.с. № 55-56). Згодом її було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину покарання за яке передбачено більше ніж 10 років позбавлення волі, а саме, у злочинах передбачених статтями 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України.
       В подальшому до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в порядку п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України надійшов обвинувальний акт відносно неї за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України (а.с. № 27-28).
       Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року по справі № 199/4275/19 їй замінили раніше обраний запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 17 листопада 2019 року. Крім того, відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2020 року по справі № 199/4275/19 її відсторонили від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» на строк до 16 березня 2020 року. В подальшому прокурор змінював обвинувачення, звинувачуючи її у особливо тяжких злочинах, покарання за яке передбачає більше 10 років. Однак, остаточно позивачку було звинувачено у злочинах передбачених частиною 2,3 статті 190 КК України та частиною 1,2 статті 200 КК України, тобто у тяжких злочинах, максимальне покарання за яке передбачає до 8 років позбавлення волі.
       Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року по справі № 199/4275/19 позивачку було виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (а.с. № 29-54). Вирок набув чинності 05 жовтня 2022 року після перегляду його в апеляційному порядку (а.с. № 19-25).
       Внаслідок безпідставного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності вона незаконно знаходилася під слідством та судом протягом 43 місяців та 8 днів, в період з 28 лютого 2019 року (дата затримання позивачки) до 05 жовтня 2022 року (дата набрання чинності виправдувального вироку), фактично втративши більше 3 років повноцінного життя.
       Окрім того, при розгляді цивільної справи встановлено перебування позивачки з 28 лютого 2019 року до 19 вересня 2019 року під вартою, а в подальшому з 19 вересня 2019 року до 17 листопада 2019 року - під запобіжним заходом у вигляді домашнього арешту, а з 17 січня 2020 року до 16 березня 2020 року - під запобіжним заходом у вигляді особистого зобов`язання та відсторонення від посади (а.с. № 6-18, 26).
       Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та окремо обранням різних по суворості запобіжних заходів, позивачці завдано моральної шкоди, оскільки кримінальне переслідування негативно вплинуло на її ділову репутацію, як головного бухгалтера, так і на соціальні зв`язки, позивачці завдано значних душевних страждань, які виразилися, у руйнуванні професійних планів, а також у негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію позивачки. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачка повинна була змінювати звичайний спосіб життя та пристосовуватися до іншого способу, як життя, так і побуту. Так, наведенні обставини призвели до порушення нормальних життєвих та соціальних зв`язків, оскільки обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину негативно вплинуло на її зв`язок з суспільством, з чим повністю погоджується і колегія суддів, як і погоджується з тим, що затримання та тримання особи під вартою, тривалий час досудового розслідування та судового розгляду є фактором завдання психологічного тиску на людину та безумовно є підтвердженням завдання моральної шкоди цій людині.
       Понад 3 роки позивачка перебувала під слідством та судом, була позбавлена права вільно пересуватись, протягом значного часу була обмежена у можливості займатися професійною діяльністю, вести звичайний образ життя, що руйнувало її душевний спокій, завдавало моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для неї уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв`язків, відтерміновувало лікування у зв`язку із злоякісним утворенням, яке вона отримала в КП ДОКОД ДОР лише у 2022 році (а.с. № 159).
       Колегією суддів встановлено, що частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції, вірно визначившись із матеріальними нормами права ст.ст. 23,1167, 1176 ЦК України та ст.ст.1,2,4,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994р. №266/94-ВР, які регулюють спірні правовідносини, дійшов правильного висновку щодо наявності завдання позивачеві з боку держави в особі її державних органів прокуратури моральної шкоди.
       Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
        Статтею 56 Конституції України гарантовано кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. 
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. 
Статтею 2 вказаного Закону №266/94-ВР визначений виключний перелік випадків, у яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Так, згідно пункту 1 частини 1 вказаної статті таке право виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду.
Розв`язуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Таким чином, колегія суддів відзначає, що у зв`язку з тим, що підставою для відшкодування шкоди є доведене безпідставне звинувачення ОСОБА_1 у вчиненні тяжких злочинів та в рамках досудового слідства неодноразове обрання та продовження запобіжних заходів різного типу та тяжкості, подальше судове провадження, наслідком якого є виправдовувальний вирок суду першої інстанції, який залишений в силі апеляційною інстанцією, то до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1176 ЦК України, а зазначені судом першої інстанції події, які стосуються здійснення відносно ОСОБА_1 як досудового слідства, так і судового провадження, є правовою підставою для встановлення характеру спірних правовідносин у цій справі, тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що здійснення фактичного затримання з подальшим тривалим триманням під вартою, домашнім арештом та особистим зобов`язанням з позбавленням позивача права займати посаду, також порушення кримінального провадження за безпідставним обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 , свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, і такими діяннями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки ухвалений судом виправдовувальний вирок, який залишений без змін апеляційною інстанцією, свідчить про те, що відносно позивача порушувалось кримінальне провадження та здійснювався факт затримання та тримання під вартою з продовженням та зміною запобіжного заходу незаконно, а, відтак, відшкодування шкоди в такому випадку здійснюється незалежно від вини органів держави.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який вважає доведеним факт незаконності кримінального переслідування органом прокуратури Пенькову Г.В., за що регресну відповідальність несе держава, в силу ст. 1176 ЦК України, та вважає доведеним факт завдання позивачеві моральної шкоди, яка безпосередньо наслідковим зв`язком пов`язана з безпідставними діями державних органів. 
Зазначене узгоджується і з висновками, висловленими Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 провадження №61-922св21, а також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду КЦС від 19 жовтня 2022 року у справі №465/6045/20 та від 06 березня 2023 року у справі № 607/22802/21. 
       Разом з цим, оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62).
       Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції досить розумно, виважено та справедливо визначено розмір моральної шкоди, але він не є достатнім для встановлення сатисфакції порівняно з незаконними діями органів прокуратури та понесеною позивачем шкодою внаслідок таких дій відповідача.
       Разом з цим суд першої інстанції вірно зазначив, що розрахунок моральної шкоди слід проводити, виходячи з суми мінімальної заробітної плати, яка за Законом України «Про державний бюджет» з 01 жовтня 2022 року, який складає 6 700 грн. (позов пред`явлено 23 грудня 2022 року, в подальшому позивачка позовні вимоги не збільшувала, а суд самостійно збільшити позовні вимоги, по сумі мінімальної заробітної плати на 2023 р., не має можливості за положеннями ст. 13 ЦПК України).
       Так, судом першої інстанції вірно визначено загальний час перебування позивачки під слідством з 28 лютого 2019 року по 05 жовтня 2022 року, що складає 3 роки, 7 місяців, 8 днів, тобто 43 місяці та 8 днів.
       Приймаючи позицію позивача, суд першої інстанції також вважав за можливе виходити з кратності розміру моральної шкоди по відношенню до розміру мінімальної заробітної плати в залежності від того, чи було в певний період по відношенню до позивачки застосовано запобіжний захід, чи ні та який саме запобіжний захід, чи був він взагалі застосований в певний період часу, чи остання перебувала під слідством та судом без запобіжних заходів, з чим погоджується і колегія суддів.
       Але колегія суддів не повністю погоджується з розміром моральної шкоди стягнутої судом першої інстанції, та з урахуванням обставин справи, тривалості порушення прав ОСОБА_1 та їх тяжкості, вважає за необхідне збільшити суму моральної шкоди до 1 000 000 грн., що буде справедливим, обґрунтованим та об`єктивним.
       З урахуванням викладеного та підсумовуючи встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються, а позивачем повністю доведений факт безпідставності та незаконності порушення відносно неї кримінального провадження та застосування до неї запобіжних заходів різного типу та ступеню тяжкості, у зв`язку із чим виникли деліктні правовідносини з участю держави Україна, про що також зазначав Конституційний Суд України в рішенні від 30 травня 2001 року у справі №1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив, зокрема, таке: «…Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст. 3, 16, 22).Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків”.
       Колегія суддів відзначає, що за усталеною судовою практикою, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. В цій справі учасником цивільних відносин є Дніпропетровська обласна прокуратура, що і є у причинно-наслідковому зв`язку не тільки із завданням шкоди позивачеві, а і з відповідальністю прокуратури з процесуальним статусом відповідача у справі.
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
       Разом з цим колегія суддів приймає до уваги доводи ГУ ДКС України у Дніпропетровській області щодо відсутності у Казначейства у цих правовідносинах можливості нести відповідальність за шкоду, заподіяну посадовими особами державних органів.
       Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) та постанова Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 (провадження №61-922св21)).
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
       Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, провадження № 61-11897св19)), у зв`язку з чим, згідно ст. 5 ЦПК України, не виходячи за межі позовних вимог, суд захищає права позивача спосіб, визначений законом. 
       Суд першої інстанції, хоча і зазначив у резолютивній частині про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, однак це не є порушенням ані норм матеріального, ані процесуального права.
       Доводи апелянтів колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки ОСОБА_1 зауважує в апеляційній скарзі лише свої особисті міркування та розрахунки моральної шкоди, чому судом першої інстанції вже надавалась оцінка, а прокуратура наводить свій розрахунок моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, що складає 288 100 грн., однак у відзиві на позов в суді першої інстанції цього заявлено не було, а тому і не розглядалось судом першої інстанції з наданням правової оцінки такому розрахунку, що виключає можливість і розгляд колегією суддів таких доводів апелянта.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
       За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
       Колегія суддів наголошує ще і на тому, що відповідно до міжнародного та європейського права з прав людини поняття доступу до правосуддя зобов`язує держави гарантувати право кожної особи на звернення до суду (за певних обставин, до альтернативного органу вирішення спорів), з метою отримання юридичного захисту, у разі якщо права особи були порушені. Таким чином, це також право, яке допомагає особі домогтися реалізації своїх прав. 
       Доступ до правосуддя охоплює низку людських прав, а саме: право на справедливий суд згідно зі статтями 6 ЄКПЛ та 47 Хартії основних прав ЄС і право на ефективний засіб правового захисту згідно зі статтями 13 ЄКПЛ та 47 Хартії. 
       Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно з`ясовані обставини справи, вірно надано правову оцінку як викладеним у позові обставинам та письмовим доказам, так і встановленим обставинам в судовому засіданні, але рішення суду підлягає зміні в частині розміру відшкодування моральної шкоди. 
       
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА: 
       Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури — залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково. 
       Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року — змінити, збільшивши суму відшкодування моральної шкоди з 488 430 грн. до 1 000 000 грн. 
       В іншій частині рішення залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня іі проголошення.

               Головуючий: Т.Р.Куценко
               Судді: Е.Л.Демченко
М.О.Макаров