Постанова                                           
Іменем України
18 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 756/12321/21
провадження № 61-9191св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з   обмеженою відповідальністю «ФК «Еліт Фінанс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року в складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2022 рокув складі колегії суддів Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»), про визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що сторони у справі 25 вересня 2020 року уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого  ОСОБА_2 продала, а  ОСОБА_1 купив автомобіль Subaru Forester, 2006 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 (далі - Subaru Forester). Позивач 
сплатив відповідачу вартість автомобіля, передбачену умовами договору, 
а продавець передала покупцю автомобіль, про що був складений 
акт приймання-передачі. На час укладення договору купівлі-продажу 
від 25 вересня 2020 року та відчуження автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні будь-які обтяження третіх осіб на вказане майно.
Пунктом 2.12.2 договору купівлі-продажу визначено обов`язок відповідача сприяти подальшій державній перереєстрації автомобіля на позивача та особисто прибути в сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) для проведення таких дій. Проте ОСОБА_2 зазначених обов`язків не виконала, посилаючись на обмеження, введені карантинними заходами, тому перереєстрація автомобіля на позивача не відбулася.
Крім того, у подальшому позивач дізнався, що 11 листопада 2020 року у  Державному реєстрі обтяжень рухомого майна з`явився запис про обтяження придбаного автомобіля, який був накладений за заявою 
ТОВ «ФК Еліт Фінанс», що також унеможливлює перереєстрацію придбаного автомобіля на його законного власника. Позивач вважає себе добросовісним набувачем спірного майна, оскільки на час його відчуження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні записи про обтяження автомобіля.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на автомобіль Subaru Forester.
Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір купівлі-продажу, вчинений сторонами у справі у простій письмовій формі без реального зняття з реєстрації автомобіля та його перереєстрації у порядку, передбаченому нормами матеріального права, не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця. Доводи позивача щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та наявності підстав для визнання за ним права власності на транспортний засіб є безпідставними. Позивач не набув право власності на спірний транспортний засіб, оскільки перехід права не був оформлений у  встановленому законом порядку, тому у нього відсутнє право, яке підлягає захисту  відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України). На час укладення у простій письмовій формі вказаного договору купівлі-продажу спірний автомобіль перебував у заставі, відомості про таке обтяження були внесені до відповідного реєстру. У  випадку передачі заставленого майна у власність іншій особі, за умови попереднього внесення відомостей про його заставу, така особа не може вважатися добросовісним набувачем. 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять даних про отримання ОСОБА_1 судової повістки у судове засідання, призначене на 30 листопада 2021 року. Таким чином, наявні підстави вважати, що позивач не був повідомлений про день, час та місце засідання суду, в якому ухвалено рішення, яке оскаржується. У зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, що узгоджується з вимогами пункту 3 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Автомобіль Subaru Forester, який зареєстрований на ОСОБА_2 , з  обліку не знято і на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з укладенням 25 вересня 2020 року договору купівлі-продажу, не перереєстрований. Оскільки передача автомобіля між сторонами у справі не була оформлена у    встановленому законом порядку, то наявні підстави вважати, що позивач набув право власності на автомобіль. Сам по собі договір 
купівлі-продажу від 25 вересня 2020 року, вчинений у простій письмовій формі, без реального зняття з  реєстрації автомобіля та його перереєстрації у визначеному законом порядку, не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця. Крім того, спірний автомобіль був переданий у  заставу кредитора з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 03 листопада 2006 року, відомості про обтяження вказаного майна зареєстровані 06 листопада 2006 року у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
Доводи позивача, що він є добросовісним набувачем, оскільки на час придбання ним автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про будь-які обтяження цього майна, а внесення таких відомостей після 25 вересня 2020 року перешкоджає йому здійснити перереєстрацію зазначеного автомобіля, є безпідставними. Зважаючи на те, що перехід права власності на автомобіль від ОСОБА_2 до 
ОСОБА_1 не відбувся (законодавець пов`язує наявність запису у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна саме на момент відчуження майна), відсутність на час укладення сторонами договору купівлі-продажу у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження спірного автомобіля не має правового значення у цій справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2022 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову або повернути справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень позивач посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
ОСОБА_1   вказував, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права у  подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 та Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 405/1117/20. Зазначав, що апеляційний суд не повідомив належним чином сторони про судове засідання. 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач довів заявлені у справі вимоги, що підтверджується матеріалами справи, нормами матеріального права та судовою практикою. Суди помилково пов`язують момент набуття права власності на рухоме майно з моментом державної реєстрації автомобіля. Відповідно до пункту 2.8 договору купівлі-продажу право власності на спірний автомобіль переходить від продавця до покупця на підставі акта приймання-передачі з моменту фактичної передачі автомобіля за цим актом. На час укладення договору купівлі-продажу автомобіль Subaru Forester не був обтяжений заборонами.
Направлення судом кореспонденції за вказаною позивачем у позовній заяві адресою, за якою відповідач не проживає або не зареєстрований, не можна вважати належним повідомленням про розгляд справи.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
19 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з  касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 26 липня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2022 року.
08 серпня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_2 03 листопада 2006 року уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24 203 дол. США (з цільовим призначенням для придбання автомобіля для особистих потреб) з кінцевим поверненням коштів до 02 листопада 2011 року зі сплатою 10,5 % річних.
Кредитні зобов`язання за вказаним кредитним договором від 03 листопада 2006 року були забезпечені заставою автомобіля Subaru Forester та порукою ОСОБА_3 .
Згідно з умовами договору застави від 03 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткачуком С. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 5710, 
з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
від 03 листопада 2006 року ОСОБА_2 передано у заставу банку рухоме майно, а саме автомобіль Subaru Forester.
Відомості про обтяження вказаного майна зареєстровано 06 листопада 2006 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 06 листопада 2006 року № 9861935, до реєстру внесено реєстраційний запис про обтяження заставою транспортного засобу Subaru Forester.
Відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 02 липня 2020 року № 2273/К публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» право вимоги до позичальника за зобов`язаннями, передбаченими зазначеним кредитним договором 
від 03 січня 2006 року.
Сторони у справі 25 вересня 2020 року у простій письмові формі уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 як власник продала ОСОБА_3 автомобіль Subaru Forester. Позивач як покупець сплатив ціну, передбачену пунктом 2.8.1 договору, що підтверджується актом приймання-передавання транспортного засобу від 25 вересня 2020 року.
Суди також встановили, що автомобіль Subaru Forester зареєстрований на ОСОБА_2 , з обліку не знімався і на ім`я ОСОБА_1 не перереєстрований у зв`язку з   укладенням 25 вересня 2020 року договору купівлі-продажу.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частинами першою, третьою статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у   власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правове регулювання відносин щодо купівлі-продажу транспортних 
засобів, здійснюється на підставі ЦК України з  урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у нормах Закону України «Про дорожній рух», Закону України «Про автомобільний транспорт», Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200), та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998   року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки договорів.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами МВС України.
Згідно з частинами четвертою, шостою статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» при державній реєстрації легкових автомобілів у  реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з  документами виробника (легковий, таксі, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо). Порядок державної реєстрації транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.
Абзацами четвертим, шостим пункту 12 Порядку № 1200 передбачено, що оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС України і  Держпродспоживслужбі бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС України.
Абзацом першим пункту 8 Порядку № 1388 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і  документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а    також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»).
Також пунктом 8 Порядку № 1388 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів і є підставою для їх реєстрації за новим власником. Такими документами є, зокрема, оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС України бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС України у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС України, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є  комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в  державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС України транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений за результатами прилюдних торгів (аукціону) або електронних торгів, за яким продавцем виступає Національне агентство з  питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. 
Відповідно до абзацу першого пункту 33 Поряду № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які 
є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
Отже, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у   відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 166/817/22.
Встановлено, що сторони у справі уклали договір купівлі-продажу у простій письмовій формі, не дотримали спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на спірний автомобіль.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує право власності.
Позивачем за вимогами про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Сторони 
мали можливість здійснити перереєстрацію спірного автомобіля з   використанням, передбачених Порядком № 1388 способів реєстрації, зокрема, шляхом особистої явки до органу реєстрації транспортних засобів. 
При цьому суд не може підміняти орган, уповноважений здійснювати державну реєстрацію права власності на транспортний засіб і перебирати на себе повноваження, які законодавством віднесені до компетенції цих органів.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 08 березня 2022 року, який не було укладено у визначеному законом порядку, сторони цього правочину не дотрималися спеціального порядку відчуження та набуття права власності на цей автомобіль.
Оскільки спірний автомобіль не було знято з обліку в уповноваженому органі МВС України та він зареєстрований за  відповідачем, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, так як продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Тому сам по собі договір купівлі-продажу автомобіля, укладений у  простій письмовій формі, умови якого сторонами належним чином не виконано, не може бути підставою для набуття позивачем права власності на зазначений автомобіль.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 185/5260/20-ц.
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, які були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 та Верховного Суду 
від 10 травня 2023 року у справі № 405/1117/20, враховуючи наступне.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини 
є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не 
будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. 
Так, у господарській справі № 911/1278/20 товариство з обмеженою відповідальністю просило визнати за ним право власності на екскаватори гусеничні і зняти арешт з них, накладений приватним виконавцем. Вимоги мотивовані тим, що постановою приватного виконавця у межах зведеного виконавчого провадження про стягнення боргу з відповідача 1 на користь відповідача 2 накладено арешт, зокрема, на спірні екскаватори; зазначене майно описане та арештоване, у подальшому відбулися електронні торги, які наразі зупинені. Позивач доводив, що він набув у власність спірні екскаватори на підставі договору купівлі-продажу технологічних транспортних засобів, а відповідач 1 користується ними на умовах 
оренди. Позивач зауважив, що накладення у зведеному виконавчому провадженні, яке здійснюється щодо відповідача 1, арешту на спірні екскаватори та проведення торгів з їх реалізації на погашення заборгованості відповідача 1 перед відповідачем 2 порушує права позивача як власника цього майна. Постановою Великої Палати Верховного 
Суду від 05 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
Касаційний суд вказував, що правове регулювання відносин щодо 
купівлі-продажу транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за 
договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях 
Закону України «Про дорожній рух» та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів. Право власності на спірні транспортні засоби за договором від 01 серпня 2016 року не перейшло до позивача на час накладення арешту на них приватними виконавцем постановою 30 вересня 2019 року. А послідуюча зміна умов переходу права власності з виключенням вимоги щодо державної перереєстрації (як його складової частини за додатковою угодою 
від 18 червня 2021 року) не надає позивачу права на визнання в судовому порядку права власності на спірне рухоме майно як таке, що було обтяжене згідно з постановою судового виконавця про накладення арешту на спірні транспортні засоби 30 вересня 2019 року. Дії позивача, направлені на зловживання правом з наміром перешкодити відповідачу 2 задовольнити свої вимоги до відповідача 1 в ході виконавчого провадження з виконання судових рішень про стягнення кредитних заборгованостей з відповідача 1 не підлягають судовому захисту.
Предметом позовних вимог у справі № 405/1117/20 є розірвання шлюбу. Постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року скасовано постанову апеляційного суду, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційний суд вказував, що судом першої інстанції належно не встановлено місця проживання/реєстрації відповідача та/чи її поштової адреси. Заходів щодо встановлення дійсного місця реєстрації та проживання відповідача суд першої інстанції не здійснив. Направлення судом кореспонденції за зазначеною позивачем у позовній заяві адресою, за якою відповідач не проживає або не зареєстрований, не можна вважати належним повідомленням про розгляд справи. 
Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у   подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не виконав належним чином свого обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи, з огляду на таке.
Так, з матеріалів справи вбачається, що апеляційний суд неодноразово направляв судову кореспонденцію позивачу за адресою, зазначеною ним ( ОСОБА_1 ) в апеляційній скарзі. Позивач не повідомляв суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Отже, апеляційний суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, направлена на адресу  ОСОБА_1 судова кореспонденція (судова повістка) вважається доставленою відповідно до частини другої статті 131 ЦПК України.
Враховуючи процесуальну поведінку позивача, наведені ним доводи про неналежне повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, з огляду на те, що він не повідомляв 
суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження, до суду з апеляційною скаргою звернувся у лютому 
2022 року, оскаржувана постанова прийнята 02 грудня 2022 року, а  відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду доводи позивача щодо неповідомлення відповідача про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_2 з  касаційною скаргою не зверталася та не уповноважувала інших осіб на захист її прав у межах цього касаційного провадження.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про відсутність обтяження щодо автомобіля Subaru Forester на час укладення договору купівлі-продажу та неправильного визначення судами моменту набуття права власності на рухоме майно, оскільки у задоволенні позову у   цій справі відмовлено саме з  підстав порушення порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, а не з підстав наявності заборони щодо відчуження спірного майна з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань відповідача або відсутностідержавної реєстрації автомобіля за позивачем.
Верховний Суд також звертає увагу на пункт 3.1 кредитного договору від 03 листопада 2006 року, яким передбачено забезпечення виконання кредитних зобов`язань  ОСОБА_2 порукою ОСОБА_3 . Водночас позивач ( ОСОБА_1 ) звертався до суду із заявою про усунення недоліків касаційної скарги саме через представника  ОСОБА_3 . Крім того, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_3 неодноразово представляв інтереси  ОСОБА_2 
в інших судових справах, зокрема, пов`язаних у указаним кредитним договором, а  також діяв у власних інтересах як поручитель за цими 
кредитними зобов`язаннями (справи № 756/2222/14-ц, № 756/11835/21, 
№ 756/11009/13-ц). 
Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки рішення суду першої інстанції скасовано постановою апеляційного суду.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди 
з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення 
обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог 
статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, тому її необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                  І. М. Фаловська
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
                                                                                                            С. О. Карпенко
                                                                                                            В. В. Пророк
                                                                                                            В. В. Сердюк