ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 683/3861/22
Провадження № 22-ц/4820/1664/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом заступника керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 червня 2023 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року заступник керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі – Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі – Міністерство), третя особа – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький (далі – КЕВ), до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Прокурор зазначив, що на підставі державного акта на право користування землею серії Б №041671 від 1980 року в користуванні Хмельницької квартирно-експлуатаційної частини району, правонаступником якої є КЕВ, перебувала земельна ділянка площею 408,0 га, розташована у м. Старокостянтинові, Хмельницької області. Ця земельна ділянка належала до земель оборони державної власності та була призначена для розміщення військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Рішенням Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області (далі – Рада) від 11 липня 2018 року №44/29/VII затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності по АДРЕСА_1 , до складу яких увійшла вказана земельна ділянка. Після поділу спірної земельної ділянки Рада рішенням від 3 липня 2020 року №9 затвердила проект землеустрою та передала у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 6810800000:01:007:0109), розташовану по АДРЕСА_2 , та призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі – земельна ділянка). Земельна ділянка накладається (нашаровується) на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 площею 61,1667 га.
Оскільки земельна ділянка вибула з державної власності поза волею титульного володільця, то вона може бути витребувана у ОСОБА_1 як добросовісного набувача.
За таких обставин Прокурор просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 площею 0,1 га (кадастровий номер 6810800000:01:007:0083), якій присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 червня 2023 року, в якому ухвалою від 13 червня 2023 року виправлено описку, позов задоволено.
Витребувано у  ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 6810800000:01:007:0083, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та є частиною земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 .
Стягнено з  ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону 2 481 грн судового збору.
Суд першої інстанції керувався тим, що земельна ділянка належить до земель оборони державної власності та входить до складу земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 . Рада не була наділена повноваженнями відчужувати земельну ділянку та передавати її у власність ОСОБА_1 , а тому останній набув це право незаконно. Оскільки земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням установленого порядку, то її може бути витребувано у ОСОБА_1 як добросовісного набувача за віндикаційним позовом.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави для збереження за КЕВ права користування відповідно до державного акта на право користування землею серії Б №041671 від 1980 року земельною ділянкою площею 408,0 га, розташованою у м. Старокостянтинові, Хмельницької області, відпали, внаслідок чого земельна ділянка не може бути витребувана у ОСОБА_1 . Оскільки Прокурор не наділений повноваженнями на представництво інтересів держави у спірних правовідносинах, то його позов слід залишити без розгляду. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не врахував чинні норми закону, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Також суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення повторної експертизи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своїх відзивах на апеляційну скаргу Прокурор і Міністерство просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
КЕВ не висловив своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною першою статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Згідно державного акта на право користування землею серії Б №041671 від 1980 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради народних депутатів Хмельницької області від 10 червня 1980 року №109 та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею, земельна ділянка площею 408,0 га перебувала у постійному користуванні Хмельницької квартирно-експлуатаційної частини району, правонаступником якої є КЕВ. До складу цієї ділянки входили земельні ділянки військових містечок № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , 9, НОМЕР_6 , розміщених у м. Старокостянтинові, Хмельницької області.
Рішенням Ради від 11 липня 2018 року №44/29/VII затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності стосовно розташованої по АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 115 000 кв.м. У результаті поділу цієї ділянки утворилася земельна ділянка (кадастровий номер 6810800000:01:007:0109).
Рішенням Ради від 3 липня 2020 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 6810800000:01:007:0109), розташовану по АДРЕСА_2 , та призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
На підставі цього рішення 17 липня 2020 року виконавчий комітет Ради зареєстрував право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 37415718).
Земельна ділянка (кадастровий номер 6810800000:01:007:0109) повністю накладається (нашаровується) на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 площею 61,1667 га, яка входить до Державного акта серії Б №041671 від 1980 року на право користування землею Хмельницької квартирно-експлуатаційної частини району, розміщеної в м. Старокостянтинові, площею 408,0 га.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо права КЕВ на користування земельною ділянкою

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
За змістом пункту «ж» частини першої статті 19 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються, в тому числі на землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України від 27 листопада 2003 року №1345-ІV «Про використання земель оборони» (далі – Закон №1345-ІV), який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.
В силу частини першої статті 2 Закону №1345-ІV військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Як передбачено статтею 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, належать землі оборони.
Статтею 13 Земельного кодексу УРСР, затвердженого Законом УРСР від 8 липня 1970 року №2874-VII (далі – ЗК УРСР 1970 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що земля в Українській РСР надається в користування, в тому числі промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним підприємствам, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам.
Згідно зі статтею 15 ЗК УРСР 1970 року земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку.
Надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР (стаття 16 ЗК УРСР 1970 року).
Із положень частини першої статті 20 ЗК УРСР 1970 року слідує, що право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562-ХІІ, якою з 15 березня 1991 року введено в дію Земельний кодекс Української РСР, визначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування (пункт 5).
На підставі Закону України від 13 березня 1992 року №2196-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» указаний Кодекс викладено в новій редакції (далі – ЗК України 1992 року).
Відповідно до статті 7 ЗК України 1992 року у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони.
За змістом частини першої статті 70 ЗК України 1992 року землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.
1 січня 2002 року набрав чинності ЗК України.
В силу частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Частиною другою статті 92 ЗК України визначено вичерпний перелік осіб, які можуть набувати земельні ділянки у постійне користування, до яких віднесені, серед інших, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Як передбачено статтею 141 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;  використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.
Згідно частини першої статті 149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Із положень частини першої статті 14 Закону України від 6 грудня 1991 року №1934-ХІІ «Про Збройні Сили України» слідує, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Міністерство оборони України, серед іншого, здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління (стаття 10 Закону України від 6 грудня 1991 року №1932-ХІІ «Про оборону України»).
В силу частини другої статті 6 Закону України від 21 вересня 1999 року №1075-ХІV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що землекористування в Україні здійснюється з дотриманням правового режиму використання земель. У зв`язку з цим, чинне законодавство встановлює поділ земель України на відповідні категорії на основі природних (екологічних) ознак та соціально-економічних і виробничих характеристик використання земель.
Щодо земель оборони, то законодавець встановив їх особливий статус. Такі землі перебувають у державній власності та постійному користуванні військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань. Землі оборони не можуть передаватися у приватну власність громадян і використовуватися для житлового будівництва.
Законом визначено перелік підстав припинення права постійного користування земельними ділянками. При цьому істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 квітня 2018 року №902/538/14).
Зібрані докази достовірно вказують на те, що у 1980 році Хмельницька квартирно-експлуатаційна частина району, правонаступником якої є КЕВ, набула право постійного користування земельною ділянкою із земель державної власності для потреб оборони (розміщення військових містечок). Це право виникло у Хмельницької квартирно-експлуатаційної частини району, правонаступником якої є КЕВ, на підставі відповідного рішення Старокостянтинівської районної ради народних депутатів Хмельницької області, після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі місцевою радою державного акта на право користування землею.
Наразі право КЕВ на постійне користування земельною ділянкою не припинено в установленому порядку. Зміни в законодавстві, зокрема, набрання чинності Законом України від 21 квітня 2022 року №2215-ІХ «Про дерадянізацію законодавства», не змінюють правовий режим використання земельної ділянки.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка належить до земель оборони державної власності та входить до складу земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , а КЕВ зберегло право постійного користування цією ділянкою.
Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для збереження за КЕВ права користування земельною ділянкою не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

б) щодо набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.  Право власності на землю гарантується.
Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
В силу статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Як передбачено частиною п`ятою статті 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).
Статтями 125 і 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі статтею 2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із норм частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону №1952-ІV слідує, що державній реєстрації прав підлягає право власності на земельну ділянку.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни та юридичні особи як суб`єкти права можуть набувати земельні ділянки у власність. Це право набувається особами як на підставі цивільно-правових угод (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо), так і в порядку приватизації земельних ділянок із земель державної або комунальної власності.
Приватизація земельних ділянок здійснюється за відповідним рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх компетенції. Право власності громадян на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Земельна ділянка, яка передається особам у порядку приватизації земель державної чи комунальної власності має бути вільною, тобто такою, що не перебуває у власності чи в користуванні іншої особи.
Надання громадянину у власність земельної ділянки, що вже перебуває у власності або користуванні іншої особи, проводиться лише після припинення права власності чи права користування на земельну ділянку в порядку, визначеному законом.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_1 набув права власності на земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 6810800000:01:007:0109), яка розташована по АДРЕСА_2 , в порядку безоплатної приватизації землі.
Згідно висновку комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою №2449/2718-2882/21-26 від 20 вересня 2020 року, яка була проведена в межах кримінального провадження №62021240010000049, земельна ділянка (кадастровий номер 6810800000:01:007:0109) повністю накладається (нашаровується) на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 площею 61,1667 га, яка входить до Державного акта серії Б №041671 від 1980 року на право користування землею Хмельницької квартирно-експлуатаційної частини району, розміщеної в м. Старокостянтинові, площею 408,0 га для державних потреб.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Рада передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:01:007:0109, яка не була вільною та віднесена до земель державної власності (землі оборони), внаслідок чого приватизація  ОСОБА_1  земельної ділянки не відповідає вимогам закону.
Посилання ОСОБА_1 на неналежність як доказу висновку комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою №2449/2718-2882/21-26 від 20 вересня 2020 року є безпідставними.
Експерт ОСОБА_2 має вищу землевпорядну освіту за спеціальністю «Землевпорядкування та кадастр», освітній кваліфікаційний рівень спеціаліст, кваліфікаційний клас судового експерта третій, кваліфікацію судового експерта за спеціальностями 10.7 «Розподіл земель та визначення порядку користування земельними ділянками», 10.14 «Оцінка земельних ділянок», 10.20 «Дослідження з питань землеустрою» (строк відповідних свідоцтв не сплив), стаж експертної роботи 5 років. Проведення земельно-технічної експертизи, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою віднесено до компетенції експерта Ляшкової Т.С., а складений нею висновок містить інформацію щодо предмета доказування та належить до однієї галузі знань у сфері земельних відносин.
Такий доказ суд першої інстанції обґрунтовано визнав належним та допустимим.
Оскільки ОСОБА_1 не спростував указаний висновок експерта та не навів достатніх підстав для призначення повторної земельно-технічної експертизи (стаття 113 ЦПК України), то суд першої інстанції ухвалою від 13 червня 2023 року правомірно відмовив у його клопотанні про призначення такої експертизи.

в) щодо витребування земельної ділянки

Статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
В силу статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним.
Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза її волею. При цьому між власником і володільцем майна (добросовісним набувачем) не повинно існувати жодних юридичних відносин.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 6810800000:01:007:0109), яка належить до земель державної власності (землі оборони), з порушенням установленого порядку, внаслідок чого держава в особі Міністерства вправі витребувати у нього цю ділянку.
Доводи ОСОБА_1 про неможливість витребування земельної ділянки у нього як у добросовісного набувача не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

г) щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне представництво прокурором інтересів держави в суді 

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює : підтримання публічного обвинувачення в суді;  організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;  представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.  Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Таким законом є Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697-VII).
За змістом статті 1 Закону №1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень  (частина четверта статті 23 Закону №1697-VII).
Із положень частини третьої статті 56 ЦПК України слідує, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Як передбачено частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Пунктом 4 частини четвертої статті 185 ЦПК України визначено, що заява повертається, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (справа «Менчинська проти Росії», заява №42454/02, рішення від 15 січня 2009 року, пункт 35).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
Прокурор здійснює представництво законних інтересів держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) якщо такий орган відсутній.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен належним чином обґрунтувати, а суд перевірити підстави для звернення прокурора до суду.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.
У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор допускається до участі у справі та набуває відповідного статусу учасника процесу. У випадку відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави суд повертає йому подану заяву.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа №587/430/16-ц) не виключила, що у разі нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави відповідний суб`єкт владних повноважень може виступати відповідачем у справі, а прокурор, у такому випадку, набуває процесуального статусу позивача.
У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, Прокурор обґрунтував своє звернення до суду тим, що Міністерство як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжило заходів щодо виявлення та усунення порушення закону при приватизації громадянами земель оборони. При цьому Прокурор попередньо повідомив Міністерство про своє звернення до суду на захист інтересів держави.
Звернення Прокурора до суду з позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання безоплатної приватизації земель державної власності. Окрім того, суспільний інтерес полягає у поверненні земельної ділянки у державну власність, що є умовою реалізації функцій держави із забезпечення належного функціонування Збройних Сил України, підтримання їх бойової та мобілізаційної готовності, боєздатності та підготовки.
Суд першої інстанції погодився з такими підставами для звернення Прокурора до суду та відкрив провадження у справі (ухвала від 18 січня 2023 року).
Дії суду відповідають правовим висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року (справа №912/2385/18).
На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи характер і суспільну значущість спірних правовідносин, Прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з позовом на захист інтересів держави. До того ж, Прокурором дотримано порядок звернення до суду, передбачений статтею 23 Закону №1697-VII.
Посилання ОСОБА_1 на незаконність здійснення Прокурором представництва інтересів держави в особі Міністерства не відповідає чинному закону та фактичним обставинам.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Кутасевич О.Г.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 47